548 Slägtet Salrao. 



fruktade och af is omgifna ägg har den blifvit inplanterad på 

 Tasmanien, Australien och Nya Zeland^). 



I afseende på lefnadssättet är blanklaxen en liflig och 

 rörlig fisk och är i synnerhet anmärkningsvärd genom sina 

 vidsträckta vandringar så väl i hafvet som ur detta uppför flo- 

 der och strömmar, samt genom den utomordentliga styrka som 

 den ådagalägger vid besegrandet af de svårigheter, som forsar 

 och andra dylika hinder uppställa emot dess uppstigande. Uti 

 Bottniska Viken och Östersjön vandrar blanklaxen från de nord- 

 ligaste delarne af den förra till de sydligaste af den senare. 

 Kedan för omkr. 1 V-, sekel sedan hade man enligt Gisler i 

 Norrländska elfvar fångat blanklaxar, som uti sig haft krokar 

 af ovanlig beskaffenhet och enligt Gislers förmodan liknande 

 dem, som vid Gotland, Öland och Blekinge brukas för fångst 

 af torsk 2), och i Skandinavisk Fauna anföres en tillförlitlig 

 uppgift af framl. Prof. Steckséu, att man i samma elfvar fån- 

 gat blauklaxar, i hvilka man funnit sådane krokar, som på den 

 tiden endast begagnades vid Pommerska kusten. Nyligen har 

 A. J. Malmgren 3) med fullgiltiga bevis bekräftat denna af 

 Stecksén lemnade uppgift, och anfört, att i de från Finland 

 i den nordligaste delen af Bottniska Viken utfallande elfvarna 

 många blanklaxar fångats, som haft krokar i sig, hvilka till 

 större delen fullkomligt liknat de krokar af messing, som be- 

 gagnas i och för laxfiske vid Preussiska Östersjökusten mellan 

 Kiigen och Memel, och till en ringa del öfverensstämt med 

 dem, som för samma ändamål begagnas vid Bornholm och vid 

 kusterna af Skåne och Blekinge. Dessa vandringar till de södra 

 kusterna af Östersjön få sin förklaring deruti, att tobis utgör 

 en älsklingsföda för blanklaxen, och tobisen är särdeles ymnig, 

 enligt hvad vi ofvan yttrat, vid de sandiga hafskusterna af 

 Skåne och Preussen. På grund af den rikliga tillgången på 

 föda i södra Östersjön är det troligt, att blanklaxen från östra 

 och norra Sverige och från Finland icke utsträcker sina van- 

 dringar ännu längre och utgår genom Öresund och Belterna. 

 Åtminstone föreligga inga iakttagelser, som ådagalägga detta. 



1) Arthur Nicols: The Acclimatisation of tlie Salruonidae at the 

 Antipodes:its History and Results. Loudou 1882. 



2) K. Vet. Acad:s Handl. 1752, pag. 100. 



3) Finska tidn. Sporten, 1884, N:o 2; och i Bohuslänsk Fiskeritid- 

 skrift, 1884 N;o 1-3, pag. 50. 



