550 Slägtet Salrao. 



lektiden deltagit i leken och varit långt uppe i elfvarna, samt 

 vid återgången blifvit öfverraskade af vintern, eller ock på 

 grund af leken varit för svage för att strax kunna återgå till 

 hafvet. Härför talar följande yttrande af Gisler : "Sedan elfven 

 tillfrusit, blir laxen stående der han då är, samt börjar efter 

 nyåret få sina fjäll och sin hvita färg igen". Detta yttrande 

 kan naturligtvis endast hafva afseende på sådane blanklaxar, 

 som varit i lekdrägt och haft fjällen täckta af en ytterhud, som 

 gjort dem mer eller mindre osynliga, samt haft nämnda drägts 

 mörke färg. Samme författare anför dessutom, att på hans tid 

 en stor myckenhet blank lax stod under vintern nedanför stora 

 Edsfallet i Indalselfven. Enligt honom är blanklaxen vid upp- 

 gången ganska kräslig ("laggran") på vattnet och tycker bäst 

 om vårvattnet, äfven om detta skulle vara något grumligt, och 

 ju högre vårfloden är, desto bättre stiger den upp i elfvarna. 

 Vattnets olika temperatur i olika strömmar, om än dessa ej 

 äro långt åtskilda, torde ock vara orsaken till, att den uppsti- 

 ger tidigare i den ena än i den andra, och äfven dertill. att 

 den stundom, då 2:ne strömmar utfalla i hafvet nära intill 

 hvarandra, uppstiger i den ena, men icke i den andra. Sådan 

 vind, som stryker ned långs åt floden och är motvind för blank- 

 laxen, befordrar dess uppstigande, och har der för enligt Gislek 

 blifvit kallad laxvind. Då blanklaxen uppgår ur hafvet, d. v. 

 s. i elfvaruas nedra lopp, går den i stim ("stegar eller duner"), 

 som äro ordnade i tvenne linier, hvilka med hvarandra framåt 

 bilda vinkel, på samma sätt som förhållandet är med en del 

 flyttfåglar, och honorna (förmodligen de större) gå under lektiden 

 främst, och de små hanarne efterst, och de förra hålla sig midt 

 i strömfåran. Enligt samme författare ha dessa stim stundom 

 varit så stora, att, när de gått högre upp i vattnet, deras gång 

 förorsakat ett buller, som hörts på landet "likt ett stormväder 

 eller lindrigt tordön". Sannolikt var blanklaxen talrikare på 

 den tiden än nu, ehuru redan Gisler började klaga öfver dess 

 aftagande, fastän han omnämner, att fiskarena i Angerman- 

 elfven ofta råkade på så stora stim, att de borttogo hela noten. 

 Enligt nämnde förf. håller den sig vid uppstigandet efter dju- 

 pet och starkaste strömmen, och trifves då i större elfvar bäst 

 i 20 — 24 fots djupt vatten, och den går fortare i lagom ström 

 än spak elf, fastän den ibland hvilar i spakvattnet ("tvedrägt- 



