Blanklaxen. 551 



vatten"). Stundom går den nära vattenytan och visar ryggen 

 ofvan denna, och förorsakar ett fräsande ljud i vattnet samt 

 plaskar och slår med stjertfeuan. Ju längre den kommer upp 

 i elfvarna, desto mera saktar den sitt lopp, och behöfver enligt 

 GiSLER högre upp i Indalselfven, der strömmen är "jemnstry- 

 kande", 8 dagar för att gå 7^ ^^^- ^^ ^^^ längre ned knappt 

 behöfver V2 dag till samma våglängd. Om dess uppstigande 

 öfver forsar yttrar Gisler, att den, då den hvilat sig litet bakom 

 stora stenar, vid branta forsar såsom en pil uppspringer 2 — 3 

 alnar öfver vattnet, och gör detta utan synnerlig ansträngning, 

 och stundom får man se den stå i öfverste delen af forsen 

 ("fors-hufvudet") i en "flygande" ström och blott röra stjerteu 

 något litet, hvarefter den "stryker sin kos"^). Så snart han då 

 kommit öfver "forsnacken", slår han med spolen (stjertfenan), 

 lika som att dermed betyga sin fägnad: dock faller han ock 

 ofta tillbaka, men försöker då sin lycka flera gånger, tills 

 han tröttnar. Flera följa efter, då en hoppar förut". Sedan 

 yttrar han: "När lian vill springa, som helst sker mot af- 

 tonen, gifver han sig nära under dammen och skjuter sig 

 ända upp väl 2 alnar öfver vattnet, och om han hinner så långt 

 upp på dammen, der vattnet är svart, går han med hast sin 

 väg. När laxen har att arbeta sig upp för strid ström, står 

 han halfva dygnet bakom någon stor sten, sedan stiger han 

 upp till 60 eller 100 steg, och der som är rätt svår ström, 

 skjuter han sig fram och upp om vattnet hela 2 famnar upp 

 efter strömmen, att vinna sin resa så mycket snarare. Derpå 

 hvilar han, och skjuter sedan på lika sätt. Hufvudet aktar 

 han noga vid slika skott, och faller ned med flata sidan eller 

 spolen (stjertfenan) förut. När laxen drifves tillbaka (d. v. s. 

 misslyckas i uppsprånget) vänder han ej hufvudet undan ström- 

 men, utan låter strömmen vräka sig med stjerten förut". Vi- 

 dare: "Om det ej är väl djupt under fors-fallen, kan han ej 

 göra högt språng. När han uppkastat sig till ett par famnar 



1) Vi hafva en gång haft tillfälle att se en blanklas niidt i en 

 stark ström eller nästan en fors en lång stund stå nära nog orörlig 

 med hufvudet mot strömmen, och blott knappt märkbart röra stjerten åt 

 sidorna. Denna förmåga antyder en egendomlig kraft hos honom så väl 

 som hos den följande arten. 



