552 Slägtet Salrao. 



öfverst på drifvande forsfallet, ligger han ofvan på vattnet, och 

 håller sig långa stunden med utspärrade fenor. Ofta finnas de 

 ihjelslagne nedom stora forsfall". Det händer äfven enligt Gis- 

 LER, att de vid uppstigningen stöta emot berghällarne, så att 

 käkarne äro afslagne jemnt efter ögonens framkant, men detta 

 hindrar dem dock icke från att fortsätta med uppgåendet. Dessa 

 utmärkta iakttagelser af Gisler torde vara tillräckliga för att 

 belysa blanklaxens uppstigande hos oss i elfvar och strömmar. 

 Vi behöfva knappt tillägga, att blanklaxen icke kan öfverstiga 

 vertikala forsar eller fall af någon betydenhet, och att den så- 

 ledes t, ex. icke kan uppgå öfver Trollhättan ; och strax nedom 

 dylika samlar den sig stundom under uppstigningstiden i be- 

 tydlig mängd. Uti Skand. Fauna anföres, att den i Götaelf 

 vid Lilla Edet uppstigande blanklaxen derstädes efter den olika 

 tiden för dess uppstigning erhållit olika namn, såsom MörtJax 

 i slutet af April och början af Maj, Hägylax i Maj, då häggen 

 blommar, Börtimj eller Laxbörliny efter den 20:de Maj och i 

 synnerhet vid Midsommartiden, och slutligen benämnes den 

 Eödrost eller Rödrock, som förefinnes under hösten, sedan den 

 länge uppehållit sig i sött vatten och der förrättat sin lek, och 

 har hufvud och kropp beströdda med röda fläckar och flammor, 

 och således är i lekdrägt. Under dessa benämningar samman- 

 blandas emellertid till en del påtagligen både denna och föl- 

 jande art, såsom äfven i nämnda fauna aumärkes. De blank- 

 laxar, som äro inskränkte till större insjöar, såsom förhållandet 

 är med dem i Venern och Ladogasjön, söka sin näring i dessa, 

 hvilka för dem ersätta hafvet, och uppvandra ur dem i större 

 i dem utfallande strömmar. Sålunda vandrar t. ex. Venerns 

 blanklax upp i Klarelfveu och Gullspångselfven. — I afseende 

 på motivet för eller anledningen till dessa vandringar, hafva 

 åsigterna varit något olika, ehuru de fieste författare, och bland 

 dem S. Nilsson utan tvifvel med rätta anfört fortplantnings- 

 driften såsom upphofvet dertill, och att blanklaxen uppgår i 

 floder och strömmar för att der fortplanta sig. Då redan Gis- 

 ler och i allmänhet alla senare författare iakttagit, att den 

 under sina vandringar i det färska vattnet intager föga eller 

 ingen föda, utan lefver på sitt förut i hafvet förvärfvade hull, 

 så följer deraf, att nämnda uppgång ej afser födan, och att dess 

 återgång till hafvet företages, för att der söka denna och hemta 

 nya krafter. Sedan det derjemte i England enligt Francis 



