586 Slägtet Salmo. 



först uämnda tillhöra alla den migratoriska rasen, eller den. 

 som i allmänhet liksom blauklaxen tidtals vistas i hafvet och 

 från detta vandrar upp i strömmar, som utfalla i det, och de 

 som blifvit hänförda till den l:ste eller grålaxeu, hafva i all- 

 mänhet varit större och äldre hanar, å kroppssidorna med silf- 

 vergrå färg och talrike mörke fläckar, samt med få tänder på 

 plogbenet, och sådaue, som icke varit i lekdrägt'). De, som 

 blifvit hänförda till den 2:dra rasen eller oklan, synas företrä- 

 desvis hafva varit honor i lax- och öringstadierna, i färgteck- 

 ningen ungef. liknande dem af den föregående rasen 2). Den lång- 

 sträckte kroppsform, som i beskrifningen framhälles, tillhör enligt 

 vår erfarenhet i synnerhet den könsmogna honan, och företrä- 

 desvis efter leken, innan den hunnit återvinna sin fetma. Vi 

 hafva nemligen iakttagit, att de äldre könsmogne hanarne af 

 både denna, föregående och efterföljande art vanligen hafva jem- 

 förelsevis högre, men icke tjockare kropp än de könsmogna ho- 

 norna, så vida icke dessas buk är mycket utspänd af -ågg. Den 

 3:dje, under namn af Laxöring eller Tajmen anförda ]'asen, för 

 hvilken så väl som för de andra raserna könen icke blifvit an- 

 märkta eller könsskilnaderna angifna, är tydligen den för till- 

 fället sterila och feta honan i lax- och öringstadierna, sådan 

 den mycket ofta erhålles i de i den Bottniska Viken utfallande 

 elfvarna. Efter graden af sterilitet och troligtvis efter tiden, 

 under hvilken denna varat, är färgen och äfven formen något 

 vexlande, så att vi sett dylika honor med förkrympte köusdelar, 

 hos hvilka färgen icke varit silfverblauk, utan i det närmaste 

 öfverensstäm mande med den vanlige, och hos hvilka stjertfenan 

 äfven varit så grundt urringad, att den vid någon utbredning 

 visat sig tvär, och andra, hos hvilka färgen varit silfverblauk 

 och stjertfenan tydligen varit urringad, och alla hafva haft 

 rödt kött, sådant det i Skandin. Fauna uppgifves. De exemplar, 

 som af Engelske författare blifvit hänförde till den 4:de rasen, 

 hafva i allmänhet varit äldre och större, som knappast kunnat 

 åtskiljas från den Lste rasen genom någon annan karakter än 

 den, att tandbyggnaden varit jemförelsevis något mera utbildad, 



1) Vi hafva ofvan yttrat vår åsigt, att Linnés Salmo eriox omfattar 

 både denna och töregående art. 



2) Enligt det af oss undersökta typexemplaret i Lunds Universi- 

 tets Zoologiska museum har äfven Venerns blanklax blifvit räknad till 

 denne form. 



