Storrödingen. 607 



land. Enligt F. A. Smitt förekommer den hos oss äfven i Jemt- 

 land och har der tagits dels i Storsjön och dels i Hemsjön, och 

 enligt hvad vi redan ofvan antydt har han beskrifvit ett ovan- 

 ligt stort exemplar, som blifvit taget vid Adventbay å Spets- 

 bergen. Enligt A. J. Malmgren') och O. M. Ekutek 2) förekom- 

 mer den äfven i Finland, och särskildt i Ladogan. Enligt v. 

 SiEBOLD^) förekommer den i åtskilliga så väl högre som lägre 

 liggande sjöar å de Bayerska Alperna och i Schweitz. 



I afseende på dess lefnadssätt i Vettern uppgifver Wide- 

 GREN (anf. st.), att den under större delen af året håller sig på 

 djupet, och under våren och försommaren sällan träffas på grun- 

 dare vatten än 30 famnar, men efter midsommar stiger den 

 emot aftonen upp på grundare ställen och ses då ofta glänsa i 

 vattenbrynet. Den företager då vandringar in uti åtskilliga 

 vikar med sandig botten. Dess (förmodligen de störres) föda 

 under sommaren utgöres hufvudsakligen af siklöja och nors, och 

 inne i vikarne förtärer den äfven vattensnäckor. Mot hösten 

 söker den upp de längre ut i sjön belägna grunden äfvensom 

 stundom steuref nära invid land. Dess förnämsta lekställen i 

 Vettern äro enligt honom: Flisen, Jungfrugrunden, Ilgrundet, 

 Erkerua, Sandögrunden och Tången, m. fl. Leken förrättas på 

 3—5 alnars djup, och börjas omkr. d. IO:de Oktober och slutas 

 på några ställen ej förr än inemot d. 20:de November. Den 

 röding, som leker invid land, är betydligt mindre än den, som 

 håller sig ute i sjön (Widegren). Det synes oss vara tydligt, 

 att Wetterns röding, liksom dess simpa och dess Idothea ento- 



1) Kritisk Öfversigt af Finlands Fisk-fauna, pag. 56. 



2) Finlands Fiskar, 2:dra hiift., pl. V. — Förutsatt, att denna af- 

 bildning, som är tagen af ett exemplar från Ladogan, är korrekt, afviker 

 åtminstone stundom den i denne sjö förekommande storrödingen i flera af- 

 seenden märkbart frän den, som förefinnes i Vettern. För det l:sta ha 

 bukfenorna sitt fäste icke bakom, utan tvärtom något framom midten af 

 afståndet mellan nosspetsen och spetsarne af de mellerste stjertfenstrålarne; 

 för det 2:dra innehalles hufvudets längd nära 5 ggr i nämnda afstånd eller 

 totallängd, och hufvudet är således mindre än hos Vetterns storröding : och 

 för det 3:dje är, såsom redan ofvan är antydt, dess färg mycket mörkare 

 än hos denne senare. Den öfverensstämmer emellertid med den i stjertens 

 ringa höjd framom stjertfenau och i munnens storlek samt öfverkäksbenets 

 längd, hvarför vi anse, att den, oaktadt afvikelserna, är närmast att hän- 

 föra till den, eller ock till var. Salmo stagnalis. 



3) Die Siisswasserfische von Mitteleuropa, pag. 284. 



