704 Slägtet Coregoiius. 



tänderna på grund af födoämnenas beskaffenhet så småningom upphört att 

 användas till dessas gripande. Det ligger nära till hands, att uti den med 

 dem sä nära öfverensstämmande slägttypen Stenodus söka deras härled- 

 ningsform, men denna hypotes uppbäras dock icke af det förhållandet, att 

 de sikformer, neraligen siklöjorna, som eljest i sin bj-ggnad mest närma 

 sig till denne slägttj-p. uti tandbyggnaden från den mest afvika. 



Anm. 2. Enligt föregående anmärkning förete siklöjorna hos oss uti 

 munnens tandbeväpning en efter utseendet konstant afvikelse från de egent- 

 lige sikarne, då de helt och hållet sakna tänder å mellankäksbenen. Till 

 denna skiljaktighet kan äfven läggas den, att deras mellankäks- och öfver- 

 käksben äro betydligt olika de senares. Siklöjornas mellankäksben äro 

 mindre ') och af en svagare byggnad än de egentlige sikarnes, ehuru dessa 

 ben hos bläsikarne förete i detta afseende en tendens till närmande 

 till de förra. De äro papperstunna och genomsigtiga och af en nästan 

 lancettforniig form, samt högst vid den inre änden, och derifrån sänkande 

 sig så småningom emot den yttre, som är trubbigt tillspetsad. Deras öfre 

 kant är visserligen något tjockare än deras nedre d:o, hvilken nästan är 

 hinnartad, men äfven den förre är dock helt tunn, och de bada lameller, 

 hvaraf de äro bildade, äro upptill så väl som nedtill fullständigt samman- 

 smälta. Ungefär pä midten af hvartdera benets längd, ä inre sidan, bildas 

 af den inre lamellen medelst en utstående afrundad kant en baktill och 

 nedtill tydligen begränsad konkav ledyta. för artikulationen med den nedre 

 och mindre af de båda ledknappar, som förefinnas vid den främre änden af 

 öfverkäksbenet. På grund af läget ä inre sidan af hvartdera benet för 

 denna ledyta hafva mellankäksbenen erhållit den för dem hos siklöjorna 

 utmärkande rigtningen framåt. A benets öfre kant ofvan denna ledyta är 

 ett litet uppstående trubbigt utskott. Siklöjornas öfverkäksben äro dere- 

 raot jemförelsevis större än de hos de egentlige sikarne, samt af en mera 

 långsträckt och nästan jemnbred form. Såsom redan är anfördt. har deras 

 öfverkäksben vid den främre, starkt inåt böjde änden 2:ne ledknappar: en 

 större öfre, för artikulationen med gombenets främre ände och ethmoid- 

 brosket, och en mindre undre, för artikulationen med mellankäksbenet, och 

 å den vid denne ände varande gemensamme halsen för båda ledknapparne 

 är undertill en ,urbugtning, i hvilken den bakre delen af mellankäksbenet 

 är inpassad. Benets undre kant i denna nrbugtning är jemnt afrundad, 

 och urbugtningen är skarpt begränsad baktill. Den bakom urbugtningen 

 varande delen af benet utgör den vida störste delen, eller ungef. "1,3 af 

 dess längd. Det vid öfverkäksbenet fastade jugalbenet är af en långsträckt 

 nästan sabelformad form. — De egentlige sikarnes mellankäksben äro i 

 allmänhet jemförelsevis något större, tjockare och högre än siklöjornas, samt 

 af en mer eller mindre triangulär och böjd och ojemn samt bakåt eller 

 utåt tillspetsad form, ehuru underkastade betydliga vexlingar. Liksom hos 

 siklöjorna äro de tjockast upptill och här i öfre kanten mer eller mindre 

 ojerana och stundom inskurna och med radiära fåror. Något innanför 



1) Hos ett exemplar af omkr. 200 milhs totallängd var hvartdera 

 benet 3 '/a miH- långt och 1 '/2 d:o högt vid den inre änden. 



