Gråsiken. 745 



förefinoas i inre kanten å de längre gälräfständerna 40 — 50 

 fine och till stor del alternerande taggar. Hos de mindre 

 exemplaren äro de färre. — Byfigfenan börjar på ett afstånd 

 från nosspetsen, som innehälles omkr. 2 7? till 2 ^4 ggr i to- 

 tallängden, och dess höjd utgör omkr. ^3 till V? (vanligen om- 

 kring ^1^), och dess längd omkr. Va ^i^^ Vs ^^ hufvudets d:o. 

 I afseende på formen och strålarnes antal öfverensstämmer den 

 med den samma af föreg. underart. — Fettfenan liknar den 

 senares. — AnaJfenan börjar på ett afstånd från nosspetsen, 

 som utgör omkr. V5 till 7.3 af totallängden, och dess höjd, som 

 oftast är mindre än dess längd, men stundom är i det närmaste 

 lika med denna, och någon gång är större än den samma, är 

 stundom i det närmaste lika med, och stundom mindre än, och 

 mera sällan större än Vo af hufvudets längd. Dess strålar äro 

 16 till 17. -- Bröstfenorna äro temligen små, och deras längd 

 utgör omkr. 2/3 till Ve af hufvudets d:o. Deras strålar äro 15 

 till 17. — BicJcfenorna äro vanligen fastade något framom, 

 men stundom under och någon gång ^) bakom ryggfenaus midt. 

 Deras strålar äro 11 till 12, och i förra fallet finnes en rudi- 

 mentär sådan utanför basen af den ytterste. Deras längd är 

 stundom något mindre än (i synnerhet hos de större), stundom 

 ungef. lika med (i synnerhet hos de mindre), och någon gång 

 t. 0. m. större än längden af bröstfenorna. Bihauget ofvan deras 

 bas har vanligen mellan ^/^ och ^/^ af bukfenaus längd, och 

 ernår stundom Ya af denna. — Stjertfenan är mer eller min- 

 dre djupt inskuren, med mer eller mindre tillspetsade flikar, 

 och längden af dess längste strålar, som merendels är mera än 

 dubbelt större än den samma af dess mellerste d:o, är stundom 

 ungef. lika med, stundom något större och stundom något min- 

 dre än hufvudets d:o. Dess strålar likna dem af föreg. under- 

 art i antal m. m. — Fjällen äro jemlörelsevis något större än 

 hos föreg. underart, och täcka hvarandra mera fullständigt på 

 fram ryggens sidor (hvarest deras blottade del har en i vertikal 

 rigtning nästan ovalt-elliptisk form), och för öfrigt i allmänhet 

 i högre grad än hos den samma. Vi hafva för öfrigt under 

 föregående underart anfört de utmärkande karaktererna hos fjäl- 

 len hos den här i fråga varande underarten så väl som hos de 



1) Hos en hane af den form, som af Smitt fått namnet Cor. aspius, 

 nemligen den från Qvickjock. 



