178 DR. NAQ^• JENŐ 



szinte nyugat felől. Már messziről kriigattak s a három leszállt mindig 

 visszafelelt nekik, s mikor a csapat már feléjük érkezett s leszállni 

 készült, a krúgatás és a belevegyülő vékonyabb sipítás a legmagasabb 

 fokra emelkedett. 



A roppant erős hangzavarban mindig két hang ismétlődött, az 

 egyik egy vékonyabb trombita-hanghoz hasonló c^fiép» volt, melyben a 

 hang második fele sülyed, a másik hang pedig, amelyik mindig közvet- 

 len követi a fiepet, egy erős mély torokhang, a közismert c^khrou» vagy 

 «khröu», «khrröu». A kettőshangú szólam tehát ez: fiép-khrröu, fiép- 

 khrröu, egy vékony és egy vastag; eleinte azt véltem, hogy egy madár 

 adja mindkét hangot, de később meggyőződtem róla, hogy e két hang 

 két madártól származik; még pedig az erősebb, mélyebb «khrou» a 

 hímtől s a vékonyabb, sipítóbb «fiép» vagy néha «khiér» a tojóktól és 

 talán a fiataloktól származik. 



A leszállás után még soká zajonganak, különösen, amikor újabb 

 csapat érkezik, amelyek szintén a lent ülők lármája által vezetve jönnek 

 ide. Később már csak néha egy-egy mélyebb kurrogást vagy egy éles 

 «fiép»-et trombitálnak, felelve valamelyik nagyon messze vagy magasan 

 húzó csapatnak. 



Igaz gyönyörűséggel s mondhatni áhítattal hallgatom e nálunk már 

 oly ritka hangokat, amelyek itt a nagy pusztaság néma éjjelének a csend- 

 jében és el hagyottságában igazán szívbe markolnak 



Később azután egészen elcsendesednek; ekkor megkísérlem őket fel- 

 zavartatni és magam felé tereltetni. Egy fél kilométerre van ide egy 

 karám ; a vaksötétségben elbotorkálok oda s elhívom a gulyást. Ö körül- 

 megy és igyekszik felzavarni az alvó madarakat, én pedig várom őket 

 ott, amerről beszálltak. 



Nagysokára hallom a gulyás lármáját, kiabálását; a darvak is felel- 

 gettek egy darabig, de azután ők is, meg a gulyás is elhallgattak. Tehát 

 nem hagyták magukat zavarni álmukban, pedig a gulyás csak körülbelül 

 120—140 lépésre volt tőlük. 



Elhatároztam, hogy itt töltöm az éjjelt s hajnal előtt pedig majd 

 «darulövő» módjára megpróbálom a darvakat becserkészni. 



Addig azonban még messze van s hogy a hideg ellen is jobban 

 védekezhessek, behúzódok egy közeli kukoricaszár-kúpba. Itt fagyosko- 

 dok a hűvös őszi éjszakán, a későn felkelt hold utolsó negyedének hal- 

 vány világítása mellett, miközben hallgatom a néha egyet-egyet krúgató 

 darvakat. Egyszer úgy rémlik, mintha elment volna az egész csapat s 

 azután nem is hallom őket többet. 



Pirkadáskor, teljesen abban a hitben, hogy a darvak elmentek, fel- 

 állók, azaz leülök a mocsár déli szélén ott, ahol tegnap este beszálltak: 

 hátha mégis jön valami. 



