AZ EURÓPAI MADÁRVILÁG KIALAKULÁSA 201 



tött madármaradványokat. 1 Capek összesen 40 fajt határozott meg a 

 püspökfürdői anyagban; legfontosabb valamennyi közül az a tyúkféle 

 genus, amelyről már magam is megemlékeztem 1915. évi publicatiómban. 

 Capek a többi 39 fajt ma is élő alakokkal azonosítja, amiben azonban 

 nem tudom nézetét teljesen osztani. Minthogy 1913. óta a püspökfürdői 

 anyag különben is megháromszorozódott az újabb gyűjtések révén, a 

 teljes anyagot tanulmány tárgyává kívánom a közel jövőben tenni, amikor 

 is az egész praeglacialis omis kérdését behatóan fogom ismertetni. 



Ezek után rátérhetünk immár Európa jégkorszaki, túlnyomó részé- 

 ben postglacialis leletekből ismert ornisára. 



Az Európából és Ázsiából (innen igen kicsiny számban) ismert 

 pleistocaen madarakat alább táblázatban közlöm. Forrásokul minden ország- 

 ban a legutóbb megjelent összefoglaló tanulmányokat használtam, ahol 

 módomban volt, figyelembe vettem az azóta közölt faunákat is. A magyar 

 ornisból mindössze a praeglacialis alakokat hagytam ki, minthogy ez a 

 kérdés még nincs végleg tisztázva. 



Az irodalmat már közöltem a múlt évben megjelent bibliographiám- 

 ban, ezen a helyen csak az összefoglaló tanulmányok szerzőit sorolom 

 fel "országok szerint: Nagybritannia: Lydekker (Ibis 1891), Franciaország: 

 Paris P. (1912), Németország: Nehrinq, Blasius, Schlosser, Hedinger. 

 Belgium: Dupont (1873), Svájc; Studer, Messikommer.2 Ausztria: 

 WoLDRiCH, Capek (1880—1912), Magyarország: Capek, Lambrecht 

 (1911—1917.), Pyrenei félsziget: Harlé (1912.), Appenini félsziget: 

 Regalia (1907), Ázsia: Fritsch K. (1893), Lydekker, Eastman. 



A postglacialis madárfaunákra Európaszerte a fajdok a legjellem- 

 zőbbek. Amint tudjuk, a fajdok közül Magyarországon ezidőszerint csak 

 a nyir- és siketfajd él (Tetrao nrogallus és T. tetrix), a havasi és sarki 

 hófajd (Lagopus mutiis és L. albus) azonban kivételesen sem fordulnak 

 elő, sőt a sarki hófajd egyenesen a sarkkörbe húzódik vissza. 



A ragadozók közül a pleistocaenben csaknem ugyanazok éltek 

 nálunk, mint napjainkban. A fakókeselyű (Gyps fiilviis Gm.), a barna réti- 

 héja (Circus aeniginosus L.), a kányák (Mi/vus), sasok (Aquila) meg- 

 állapítása postglacialis barlangi lerakodásainkban már csak idő kérdése. 

 Feltűnő azonban, hogy az európai pleistocaenből már sok helyről kinm- 



' Capek V. A püspökfürdői praeglacialis madárfauna. Barlangkutatás V. 1917. 25—32. 



2 Legújabban Knopfli W. abból a tényből indulva ki, hogy a madárvilág szer- 

 ves kapcsolatban ál! az erdővel, Svájc ornisának kialakulását tárgyalta a postglacialis 

 kortól napjainkig (Mutmassliche Ausbildung und Geschiciite der Vogelgesellschaften des 

 schweizerischen Mittellandes; Ornith. Jahrb. XXVIi. 1916. H 1—2. p. 1—24.). Emeli 

 tanulmányának értékét, hogy a fossilis ornist a fossilis és subfossilis flórával kapcso- 

 latban tárgyalja. A palaeolithicum és neolithicum ornisát összefüggésbe hozva a terület 

 egykorú növényvilágával, arra az egyetlen helyes útra lépett, amely a geológiai muIt 

 biológiai képét híven állíthatja elénk. 



