202 DR. LAMBRECHT KÁLMÁN 



tátott gyöngybagoly (Strix flammea L.) sem Ausztria, sem Magyarország 

 postglacialis üledékeiből eddig még nem került napvilágra. 



Feltűnő továbbá, hogy a szirti galambnak (Columbia livia Gm.) sem 

 akadtunk nyomára a magyarországi barlangok jégkorszaki üledékeiben. 



A futók és lépkedők közül a legfeltűnőbb a túzokok, darvak, 

 gólyák és gémek csaknem teljes hiánya az európai pleisto- 

 caenben. A Németországból Nehring leírta túzokot és az Ausztriából 

 Capik által feltételesen közölt rezneket nagyon kétessé teszi a túzokok 

 teljes hiánya Európa pleistocaenjében. Az egyedüli Appenini félsziget 

 pleistocaenjéből van mindkét túzok kétségbevonhatatlanul kimutatva és 

 pedig a reznek igen nagy számban. Fontos ezenkívül a flamingó 

 jelenléte Róma pleistocaenjében (Portis adata). 



A darut is csak az Appenini félszigetről ismerjük, míg a franciaországi 

 Grus primigenia és a máltai Grus melitensis kihaltak, sőt praeglacialisak. 



A mai fehér gólyát (Ciconia alba L.) Franciaország és Svájc pleisto- 

 caenjéből ismerjük, a gémek közül csak a szürke gém (Ardea cinerea L.) volt 

 a pleistocaenben elterjedve, a többit csak az Appenini félszigetről ismerjük. 



Szoros értelemben vett búvárt (Gavia) Középeurópa pleistocaenje 

 nem ismert, vöcsköt azonban igen. 



A hosszúszárnyúak között nem találjuk képviselve a halfarkasokat 

 (Stercorarius), az evezőlábúak közül egyet sem, a fogascsőrűek közül 

 a hattyúkat. 



Az erdei madarak között bőven vannak kúszóink, gébicseink, ének- 

 lőink és varjaink, utóbbiak teljes fajszámban ma is élnek nálunk, feltűnő 

 azonban a jégmadár, banka, kékcsóka, kecskefejő, partifecske teljes hiánya. 



Az apró éneklők gazdag sora ugyan hiányokat is mutat még fel, de 

 ennek oka nagyrészt nehezen meghatározható voltukban rejlik leginkább. 



A legszembeötlőbb az egész táblázatban mindenesetre a gázlók 

 {gólyák, darvak, flamingók) és a hattyúk teljes hiánya a pleistocaen 

 lerakodásokban, holott ugyanezek az alakok a megelőző időszakokban 

 meglepően nagy számban Európaszerte el voltak terjedve. 



A tertiaer kor melegövi alakjainak sorsát a praeglacialis leletek 

 dönthetik csak el. Kétségtelen ugyanis, hogy a tertiaer fauna a klíma- 

 változás következtében nemcsak az elterjedési határok eltolásával kerülte 

 ki a negyedkor zord klímáját, de morphologiai változásokon is átment, 

 bár mindenesetre kisebb mértékben és fajilag is kisebb számban, mint 

 a helyhez kötöttebb többi gerinces. 



A pleistocaen faunák Eurói:)aszerte már oly szép számban ismerete- 

 sek, hogy positiv állításaik mellett levonhattuk a legszembetűnőbb 

 negatív megállapításokat is, a pliocaen és pleistocaen között tátongó űr 

 azonban még távolról sincs áthidalva. 



Budapest, 1917. december. 



