222 CSÖRGKY TITUSZ : A TÖVISSZÚRÓ GÉBICS NÁSZÉNEKE 



nyörú strófákat súgott a fülébe, oly halkan, hogy a hajnali 

 csendben is csak pár lépésre hallatszott. Ez a jelenet még vagy ötször 

 ismétlődött, mígnem a párjánál jóval higgadtabbnak látszó tojó észre- 

 vett s így a nyilván közeli párzásnak már nem lehettem tanuja. 



Észleletemben nem azt találtam szokatlannak, hogy e gébics a füle- 

 müle hangján szólalt meg, mert hiszen megelőzőleg a közeli Sopron 

 határában oly magános gébicset is hallgattam ki, amely a fülemüle 

 énekének legalább is 10 strófáját adta elő, szintén nagyon halkan, de 

 csodálatos hűséggel. 



Annál szokatlanabb volt az alkalmazás módja, az ellesett dal sze- 

 repe. Ebben az alkalmazásában u. i. nem szolgálja az ivari kiválogató- 

 dást. Nem harci riadó, aminővel például az erdei pintyek hímjei vetél- 

 kednek, hivják fel egymást viaskodásra a tojók birtokáért. Nem is az a 

 liivó, csalogató ének, amellyel a fülemülék iparkodnak a rendesen 

 később érkező tojók közül párt szerezni. E gébicseknél a szaporításhoz 

 jutó hímek kiválogatódásában nem az énekművészet, hanem az alkat 

 szépsége, a tollazat dísze s a csőr és karmok ereje szerepel elsősorban. 

 A tojó fülébe súgott dal nyilván a már más eszközökkel megszerzett 

 élettársnak elbájolására, párzásra való késztetésére való s így csak kiegé- 

 szítője a párzási táncnak. 



Az a körülmény, hogy a szóban lévő madár párja elbájolásához 

 épen énekeseink királyának, a fülemülének dalát választotta, a zenei 

 Ízlés bizonyos fokú fejlettségére vall, amelyet, ha a hímek részén 

 feltételezünk, nem tagadhatunk meg a tojóktól sem, mert enélkül 

 a madárének legfontosabb szerepét, hívogató 's hódító hatását kellene 

 tagadnunk. 



Ez a most leírt, de már 15 évvel ezelőtt ellesett jelenet ébresztette 

 bennem azt a feltevést is, hogy a madaraknál oly magasra fejlett pár- 

 zási táncnak és nászéneknek, az elbájolás és unszolás e sokféle eszközé- 

 nek kialakulásában a madáralkat sajátosságának is szerepe van, amennyi- 

 ben ez az alkat a párzás kierőszakolását rendkívül megnehezíti, tehát 

 a tojó hajlamainak a legváltozatosabb módon való megnyerését teszi 

 szükségessé. 



Megerősíteni látszik ezt az a kivétel is, amelyet a réceféléknél ész- 

 lelhetünk. Ezeknek kanálszerű csőre lehetővé teszi, hogy a gácsér a tojó 

 tarkójának durva megragadásával s fejének víz alá szorításával erőszakol- 

 hassa ki annak hajlandóságát. Ennek megfelelőleg a réceféléknél a pár- 

 zási táncnak épen csak nyomait észlelhetjük. 



Ha ezek a feltevéseim talán merészeknek, vagy legalább is szokat- 

 lanoknak tűnnek fel, ennek az lehet az oka, hogy a madárélet kutatásá- 

 nak ez, a madárlélektant is érintő iránya hazánkban mindmáig meg- 

 lehetősen el van hanyagolva. Ez pedig nagy kár, mert munkatársaink- 



