128 



neru-jéből* vau alkotva s ily alakban már 

 Beloii használta ezt 155;j-ben, de nem a sacerre, 

 hanem annak déliebhi rokonaira mint a F. 

 Feldeggi, Schl. stb. 



Schlegel szerint a Linné laniirius-i5za sem 

 azonos a sacerrel, a mennyiben valószínűleg 

 egy fiatal F.gyrfalfiit irt le Linné ezen a néven. 



Úgy látszik tehát, hogy sem a laniai'ius, sem 

 a lanarius nem helyes szinonimja a sacernek, 

 a mennyiben más madárra vonatkozik. Hogy 

 Petènti miért használja mégis a sacerre, annak 

 oka az, hogy ö nem volt rendszerező ; de sanyarú 

 viszonyai közt nem is lehetett volna az ; hiány- 

 zott a mód. 



A Nemzeti Múzeum gyűjteményében talál- 

 ható s a Petényi hagyatékában ismertetett da- 

 rabok azt mutatják, hogy a kerecsen sólyomnak 

 2 tipusa lakik Magyarországon. Az egyik meg- 

 felel annak, a melyet általánosságban sacernek 

 neveznek, a másik nem. 



Az egyik tipusnak nagyjából il_yen a fejlődése : 



A palai madár homloka s a szeme fölött ha- 

 ladó sávja fehéres ; a fejtetőt s a nyakszirfcet 

 sötétbarna szárfoltok s rozsdás szegesek színe- 

 zik, de rigy, hogy rendesen a barna szín az ural- 

 kodó ; a dolmány valamilyen barna, világosabb 

 szegésekkel ; a barna farok két közéj)ső tollán 

 rendesen semmi világos folt sincs s a többi tol- 

 lon is csak a|n'ó foltok állanak inírosan szemben. 

 A sötétbarna barkó e korban rendesen jó széles; 

 a test alsó oldala fehér, de rendesen valami 

 szennyező színnel lehelve ; rajzolata csupa hosz- 

 szanti folt s ezek a test alját egészen elsötétítik. 



A kor haladtával folyton világosabbá lesz a 

 madár. 



A fejtető sötét szárfoltjai mindinkább véko- 

 nyodnak s ezáltal a világos alapszín folyton 

 több tért nyer; a dolmány keveset változik, a 

 farok foltjai ellenben a két középső tollon is 

 megjelennek, folyton nagyobbakká, kerekeb- 

 bekké válnak ; a test alsó oldalának rajzohita — • 

 a barkót is l)e]eértve — folj'ton kevesebb lesz, 

 a hosszanti sávokból finomabb szárfoltok, ap- 

 róbb cseppfoltok lesznek s így a fehéres alapszín 

 mind erősebben tűnik elő. 



Az öi^eg madáron már igen sok a fehér. A fej- 



* Lásd utóliliit l)üvel>lioii Schlegel «Ki-itiselie Ülier- 

 siclit (1. iMii-opäischen Vögol» p. II — Iá. 



aus «lanioD, jonbeni nuê ber tviuiolcii 'iV'uciuiuiu^ 

 ber alten ^alfiiev, aljo nom «Saniierfalfcn* ieiueii 

 Urjpvuiig, naijm, in mcldient Sinne benjelhen fcbon 

 23e[on gebrand^te (1555), bofi)nidjt auf Den ed)ten 

 3Biiri]faIfen, fonbern auf bte iiiblidjevcu lienoanii; 

 ten beôfeUien, aljo auf F. Feldeggi n. l'l. 



9îad; © cl; ( c fl c l'è 'Sîcinnnoi ift and) Der .!L'iiine')d)e 

 «lanarius» nidjt mit beni «sacer» iícntifdi, ba 

 Sinne unter bem crfteren 3iamen liödjftuialn'|d)ein: 

 M) einen jungen F. gyrfalco befdirieb. 



ßa fdjeint baijer, ba^ luebev «laniarius», nod) 

 «lanarius i> alo riclitige Si)noni)nie bes F. sacer 

 betrad)iet roerben fönnen, ba bie sioci erftgenannteii 

 fid) auf einen ù,an'^ auPeren 'Inigel be;iiel)en. 



5)ie im Ung. Jiatioiml=l)cnfenm befinblid)en, nnO 

 in bem íiad)laffe '•|>etéin)i"ö befaiuitgemadjten 

 Ëjremplare bemeifeu co, baÌ3 bie uugarifdjen íl>iirg: 

 falfen in jiuei ^yormeii jcrfallen. Tie eine cntfpridit 

 jener, bie loir aló F. sacer fennen, bie nnPere aber 

 nidjt. 



Tie bie ^örbnng bctreffenbe (Sntuiidelnng beé 

 e V ft e n X i) p u 5 ift etani bie folgenbe: 



33eim jungen â>ogel finb Stivn; unb Ober; 

 augenftreif meiölic^; ber Dberfopf unb ber -Jìaden 

 geigen bnnfeíbranne Sdiaftftridie nnb voftigo 

 Säume, bod) fo, baf; geiuöljnlid) bie buufle ^-arbe 

 üorljerrfdjt; ber 9Jìantet ift uon einer braunen 

 î^arbe, íjat lichtere (Veberfäume: bie jiuei mittelften 

 5vebern beö braunen Sd)U)an5ec. loeifen gemöbnlid) 

 nod) teine lid)ten Àlecie auf unb aud)an ben übrigen 

 Steuerfebern fteljeu bloo tieine ^leie einanber 

 paariueife gegenüber. Ter önnfelbraune lìacfenftreif 

 ift in biefem SUter gcuiobnlid) jiemlid) breit; bie 

 Eörperunterfeite lueif;, bod) gciuöbnütf) mit einem 

 unreinen 3influg: feine 3eid;nung befteí)t anspüren 

 Sängefiecfen, uietd)e bie ílHMd)en gang bnnfel fcirben. 



•iJiit bem 3 I'll ^' í) 1» t" " beò 31 Itero luirb ber 

 3>ogel l'tetö lid^ter, nnb ^loar: 



Tie bunflen ®d)aftftrid)e beo Dberfopfeô merben 

 fleto fdjmaler, luoburd) bie lidjte cyrunbfarbeinnner 

 mel^r jum i>orfd)cin t'ommt; ber ïïîantel änbert fid) 

 fauni; bie lid)ten Jvlt'cf'i;" beò Sd^iuanjes erfdjeinen 

 aber and) auf ben mittelften 3^ebern, loerben immer 

 grbfìer unb rnnblidier: bie 3cid)nung ber )ilörper= 

 unterfeitc rebucirt fid) immer meí)r, bicSangef'treifen 

 formen fid) in feinere Sd)afíftrid)e, fteinei e Tropfen: 

 flecfe, looburd) oie uieifilidjetìrnnbfarbcmeljr in bie 

 atugen fällt. 



Ter a 1 1 c 58 g c t t)at id)on febr oicl oom aBeif5en. 



* Sieë aUeö iUKifiU)rlicl;cv in Stljlcflels «Jiritiic^e 

 Überficiit b. (Siivop. ÏVoa.d« p. Il — Iá. 



