13 



jelölték meg a 6888. számú gyűrűvel és ugyan- 

 azon év novemberében találták meg a nyu- 

 gati félgömbön, Barbados szigetén. 



Lehetséges, hogy ebben az esetben a vihar 

 is szerepet játszott, de éppen csak hogy 

 lehetséges. Első sorban is áll az a tény, hogy 

 Barbados a dankasirály jelzett útirányába esik. 

 Ez kétségtelen. 



Itt azután felmerül a tájékozódás kérdése 

 s ekkor az „ösztön"-höz jutunk. Meg kell 

 jegyeznem, hogy minden olyan esetben, a 

 mikor nem látunk valamely dolog mélyére, a 

 mikor az abszolút megértés cserben hagy : 

 ilyenkor rendesen olyan kifejezéshez fordu- 

 lunk, a mely az akadályon átsegít, a nélkül 

 azonban, hogy magyarázatot nyújtana. Ilyen 

 kisegítő eszköz az „ösztön" szó is. Értelmé- 

 nek világos definiálása teljességgel lehetetlen ; 

 hogy fogalmáról képet nyerjünk, önmagunk fölé 

 kellene emelkednünk; hiszen magát az embert 

 is gyakran vezeti az „ösztön". De ezt az 

 emberfölötti tulajdonságot — önmagunk felül- 

 múlását — soha sem fogjuk elérni, éppen 

 mert emberek és csakis azok vagyunk. A 

 helyett, hogy a tájékozódási képességet az 

 ösztönből akarnók megmagyarázni, a repülő 

 madárnál magából a madárból kell kiindulnunk. 



Minden szárnycsapással, a melylyel a madár 

 a rendes niveau fölé emelkedik, tágul előtte 

 a szemhatár, a mi tájékozódási képességét 

 nagyban növeli és megkönnyíti; e mellett 

 látása és hallása éles, funkcziói élénkek és 

 biztosak. Ha már most úgy tekintjük a dol- 

 got, hogy a vonulás természeti szükség, a 

 melyre két hatalmas tényező: a táplálkozás 

 és a szaporodás hat irányítólag, ebből követ- 

 kezik, hogy a vonulás nem egy madáregyéure, 

 hanem az azonos egyének egész tömegére, 

 sőt az összes vonuló fajokra vonatkozik; hogy 

 továbbá mindkét tényező indítja meg a vonu- 

 lást, az egyének útrakehiek és ha még oly 

 lazán is, de — a folytonos hangadással — 

 mégis csak érintkezésben maradnak. Élénken 

 emlékezem még ifjúkoromban, a mikor hal- 



Thienemanns Angabe (in Reiclienows Ornith. 

 Monatsber. 1912, Nr. 78, S. 130) am 11. Juli 

 1911 auf Rossitten, Mövenbrücke, mit Ring 

 6888 versehen und im November desselben 

 Jahres auf Barbados, also westliche Hemi- 

 sphaere, erbeutet. 



Man kann sagen, dass in diesem Fall viel- 

 leicht auch der Sturm eine Rolle gespielt 

 haben mag. Möglich — und eben nur mög- 

 lich. Es gilt aber in allererster Reihe die 

 Tatsache, dass Barbados in die erwiesene 

 Zugsrichtung der Lachmöve fällt. Dieses ist 

 entscheidend. 



Hierbei kommt die Orientierung in Frage 

 und wir langen beim „Instinkt" an. Ich muss 

 bemerken, dass überall, wo uns die Einsicht, 

 das absolute Verständnis im Stiche lässt, wir 

 zu einem Terminus zu greifen pflegen, der 

 uns über das Hindernis forthilft, ohne eine 

 fassbare Erklärung zu bieten. Ein solcher 

 Notbehelf ist auch das Wort „Instinkt". Eine 

 klare Definition des Sinnes ist eine absolute 

 Unmöglichkeit, wir müssten uns ausserhalb 

 des eigenen Ichs erheben können, um einen 

 reinen Begriff des „Instinktes", der ja oft 

 auch den Menschen leitet, zu erhalten ; wir 

 müssten uns über uns selbst erheben können, 

 um Einblick in uns selbst zu erhalten. Diese 

 übermenschliche Eigenschaft werden wir aber 

 nie erringen, weil wir eben Menschen und 

 nur Menschen sind. Statt die Orientierungs- 

 gabe aus dem Instinkte erklären zu wollen, 

 müssen wir beim fliegenden Vogel vom Vogel 

 selbst ausgehen. 



Mit jeder Spanne, mit der sich der Vogel 

 über das gewöhnliche Niveau erhebt, erwei- 

 tert sich für ihn der Horizont, was die Orien- 

 tierung für ihn in hohem Masse steigert und 

 erleichtert ; dabei ist sein Gesichts- und Gehör- 

 sinn scharf, die Funktion lebhaft und sicher. 

 Wenn wir nun dieses so einstellen, dass der 

 Zug eine Naturnotwendigkeit ist, auf die zwei 

 gewaltigsten Faktoren : Ernährung und Fort- 

 pflanzung massgebend sind, so folgt daraus, 

 dass der Zug nicht das Vogelindividuum allein, 

 sondern die Masse der gleichartigen Indivi- 

 duen, ja aller ziehenden Arten betrifl't; dass 

 die beiden Faktoren den Antrieb geben, die 

 Individuen aufbrechen und wenn auch in noch 

 so losem, aber doch im Kontakt bleiben, fort- 

 während lautgebend. Ich erinnere mich ganz 

 scharf aus jungen Jahren, wo mein Gehör 



