41 



csak 49' 1 esetben, tavaszszal pedig 64'4-ben 

 fordul elő niásodperczenként 5 m-en aluli, 

 vagy a Beaufort-féle (1 — 12.) skála szerint a 

 3-ik fokozatnál gyengébb szélszebesség. 



Valóban nagy kár, hogy Weigold úr nem 

 közli velünk Helgoland 1910. évi szélviszo- 

 nyait. Erre annál inkább lett volna szükség, 

 mert több fajnál nincs megemlítve a szél. 

 Legalább azoknak a napoknak szeleit kellett 

 volna megadni, a melyeken sok madarat 

 figyeltek meg. Ebben az esetben legalább 

 statisztikát kaptunk volna a kétféle adatokról, 

 a melyek megvilágitliatnák a különböző szél- 

 irányok és szélerősségek melletti megjelenések 

 gyakoriságát. Itt is szükség volna hézagmentes 

 megfigyelési adatanyagra. 



Csináltam ugyan 1910 őszi napjairól Weigold 

 úr adatai alapján széltáblázatot, de ez nem 

 teljes ; némely napról nincs adat, némelyikről 

 csak egy, másokról 4 adat is akad. De mert 

 nagyon érdekeltek Helgoland 1910. évi szél- 

 viszonyai, felvilágosítást kértem Kabsner fanár 

 úrtól, a berlini meteorológiai intézet egyik 

 osztályának főnökétől, a melyet fentebb (a 40- 

 oldalon) közlök is úgy, a mint azt megkaptam. 

 Csak a tavaszi és őszi százalékos eloszlást 

 számítottam én ki. Kabsner tanár úr fogadja 

 lekötelező szívességéért őszinte hálámai. 



A táblázat tanúsítja, hogy 1910 tavaszán 

 és őszén a szélirány nagyon feltűnően eltér 

 a normálistól. Tavaszszal igen gyakoriak a 

 keleti szelek, őszszel pedig nagyon ritkák a 

 délnyugatiak. 



Ha tehát a madaraknak Helgolandon 1910- 

 ben való megjelenését a szélirányok szerint 

 akarnók csoportosítani, akkor a szelek abnor- 

 mális viselkedése nagyon erősen esnék latba. 

 Az 1910. évnek adataiból tehát hiba volna 

 következtetést vonni a jövőre, hogy hasonló 

 viszonyokkal találkoznánk. 



Weigold úr meg van győződve, hogy egyedül 



az ő vonulásmegfigyelő módszere a helyes. 



Képzeletében — a mint ő maga mondja — 



már elkészítette a vonulás normális görbéjét. 



Aquila XIX. 



ziehen, weil es im Herbst unter 100 Fällen 

 nur 49'1, im Frühling aber 64'4 gibt mit einer 

 Windstärke unter 5 Meter per Sekunde, oder 

 unter Stufe 3 der Beaufortskala (1 — 12). 



Es ist wirklich schade, dass uns Herr AVei- 

 GOLD mit den Winden des Jahres 1910 auf 

 Helgoland nicht bekannt macht. Es wäre dies 

 umsomehr notwendig gewesen, da bei man- 

 chen Arten gar keine Erwähnung des Windes 

 geschieht. Wenigstens die Winde jener Tage, 

 an welchen viele Vögel beobachtet wurden, 

 sollten angegeben sein. Dann hätten wir 

 wenigstens eine Statistik der beiderseitigen 

 Angaben, die uns Aufschluss geben würde 

 über die Häufigkeit des Erscheinens bei den 

 verschiedenen Windrichtungen und Windstär- 

 ken. Auch hier müssen wir lückenloses Be- 

 obachtungsmaterial fordern. 



Ich machte zwar für die Herbsttage des 

 Jahres 1910 eine Windtabelle laut den An- 

 gaben des Herrn Weigold, sie ist aber niclit 

 komplett, einige Tage fehlen, an manclien 

 fand ich nur eine, an anderen aber auch vier 

 Angaben. Da ich aber docli sehr neugierig 

 war über die Windverhältnisse auf Helgoland 

 im Jahre 1910, so bat ich Herrn Professor 

 C. Kabsner am Meteorologischen Institut zu 

 Berlin um einen Ausweis, den ich vorstehend 

 (S. 40.) mitteile, so wie ich ihn erhielt. Nur die 

 prozentuale Verteilung für den Frühling und 

 Herbst berechnete ich. Herrn Prof. Kassner 

 sage ich hiermit für seine liebenswürdige Zu- 

 vorkommenheit meinen verbindlichsten Dank. 



Die Tabelle belehrt uns, dass die Wind- 

 richtung des Jahres 1910 im Frülüing und 

 Herbst sehr stark von der normalen abweicht. 

 Im Frühling sind die Ostwinde sehr häufig, 

 im Herbst aber die Südwestwinde sehr selten. 

 Wenn man also das Erscheinen der Vögel 

 auf Helgoland im Jahre 1910 laut der Wind- 

 richtung gruppieren wollte, müsste dieses ab- 

 norme Verhalten der Winde sehr stark in 

 die Wagschale fallen. Einen Schluss aus 1910 

 auf analoge Vorgänge für die Zukunft zu 

 ziehen, wäre ganz verfehlt. 



Herr Weigold ist überzeugt, dass nur seine 

 Methode der Zugsforschung die richtige ist. 

 Er macht sich auch schon, wie er sich selbst 

 ausdrückt, Phantasiegebilde, wie die normale 

 Kurve des Zuges aussehen wird. Obwohl die 

 Daten des Steinschmätzers aus den zwei 

 Jahren (1909, 1910) auf Helgoland sehr ;iuf- 



6 



