212 



alkot, közepe felé szűkül, a széles bél felé 

 azonban tágul. A széles bél szerinte rövid s 

 tulajdonképpen csak a végbélből s a két 

 vakbélből áll. A végbél a vesék elülső fel- 

 színétől egyenesen fut le a kloakához, mely 

 a végbél kiszélesedése. A vékonybélnek a 

 végbélbe való átmeneteiénél lebenyszerű ki- 

 emelkedést látott növényevő madaraknál, neve- 

 zetesen pávánál, kakasnál, pulykánál, túzok- 

 nál, hídnál, kacsánál, pintynél stb. Húsevőknél 

 lebenyszerü harántredőket nem találni, csak 

 néhány hosszanti redőt a belső hártyán, mint 

 ezt az ölyvnél, karvalynál, bagolynál, gémek- 

 nél s másoknál látta. 



A makroszkópiai rész legteljesebben Gadow 

 nagy munkájában van meg, roppant gazdag 

 anyag alapján — kb. 3U0 fajt vizsgált meg — 

 ismerteti a madarak tápláló csatornáját. Mind- 

 azonáltal a iiistiijogiai részre nem fektetett 

 súlyt, sőt müvében egyetlen rajzot sem talá- 

 lunk a tulajdonképpeni bélről, csak az elő- 

 bélről úgy, hogy nem csatlakozliatom abbeli 

 véleményéhez: „Es kann daher dieser Teil 

 der Vogelanatomie als ziemlich abgerundet 

 betrachtet werden". Érdekesek a bélcsatorna 

 fekvését (elhelyezkedését) illető vizsgálatai. 

 Utána Mitchell P.Chalmers (1896, 1901) igen be- 

 hatóan foglalkozott a bél fekvésével, főleg 

 szisztematikai szempontokból s arra a követ- 

 keztetésre jut, hogy „The various conforma- 

 tions of the Intestinal Tract in birds may 

 all be referred to an archecentric form, and 

 this form is well displayed in Palamedea" . 



A madarak táplálócsatornájának belső szer- 

 kezetével már sokkal kevesebb búvár foglal- 

 kozott. Az idevágó irodalom tanulmányozása 

 arra az eredményre vezetett, hogy leginkább 

 az előbél részei érdekelték a búvárokat, külö- 

 nösen pedig a gyomor. Az előbb említett 

 szerzők jó része ugyan a belső szerkezetet 

 is figyelemre méltatta, de csak alárendelten. 

 Histologiailag méltatták a táplálócsatornát, 

 főleg az előbelet: Hasse (1865), Grimm (1866), 



CüESCHMANN (1866), WlLCZEWSKI (1870) WlEDERS- 



HEiM (1872), PosTMA (1887), Cattaneo (1883, 

 1884, 1885, 1888), Beeoonzini (1885), Pilliet 



Teil ist sehr kurz. Zu letzterem seien die 

 Blinddänne zu rechnen. Der enge Teil macht 

 mehrere Krümmungen, in der Mitte verschmä- 

 lert er sich, aber gegen den weiten Darm 

 hin wird er breiter. Der weite Darm ist kurz 

 und besteht eigentlich nur aus dem Mastdarm 

 und den beiden Blinddärmen. Der weile Darm 

 verläuft von der vorderen Oberfläche der 

 Nitren gerade zur Kloake, welche die Er- 

 weiterung des weiten Darms sei. An der 

 Übergangsstelle des Dünndarms in den weiten 

 Darm sah er einen kleinen wulstigen Vor- 

 sprung bei vegetabilienfressenden Vögeln beim 

 Pfau, Hahn, Truthühnern, Trappen, Gans, Ente, 

 Fink etc. Bei fleischfressenden sind klappen- 

 artige Querfalten nicht zu finden, nur einige 

 Längsfalten in der inneren Haut, wie er es beim 

 Bussard, Sperber, Eule, Keiliern u. a. sah. 



Den makroskopischen Teil finden wir am 

 ausführlichsten in Gadows grossem Werke, 

 der auf Grund eines sehr reichen Materiales 

 — er untersuchte ca. 300 Arten — das Ver- 

 dauungssystem der Vögel schildert. Dessen- 

 ungeachtet legte er kein Gewicht auf den 

 histologischen Teil, ja er gibt in seinem 

 Werke keine einzige Abbildung vom eigent- 

 lichen Darme, nur vom Vorderdarnie, so dass 

 ich iiiich seiner Meinung nicht ganz anschlies- 

 sen kann : „Es kann daher dieser Teil der 

 Vogelanatomie als ziemlich abgerundet be- 

 trachtet werden". Interessant sind seine die 

 Darmlagerung betrefl'enden Untersuchungen. 

 Nach ihm beschäftigte sich Mitchell P. Gh.UíMers 

 sehr eingehend mit der Darndagerung, beson- 

 ders vom systematischen Staudpunkte und 

 kommt zu dem Schluss, dass „The various 

 conformations of the Intestinal Tract in birds 

 may all be referred to an archecentric form, 

 and this form is well displayed iu Palamedea" . 



.\lit der inneren Struktur des Darmkanales 

 der Vögel beschäftigten sich schon viel we- 

 niger Forscher. Das Studium der diesbezüg- 

 lichen Literatur ergab, dass noch am meisten 

 die Teile des Vorderdarmes die Autoren 

 interessierten, ganz besonders aber der Ma- 

 gen. Eine grosse Anzahl der vorher erwähn- 

 ten Autoren berücksichtigte zwarauchdieinnere 

 Struktur aber meisiens nur nebenbei. Histo- 

 logisch würdigten das Verdauungsrohr, beson- 

 pers den Vorderdarm: Hasse (1865), Grimm 

 (1866), CuRscHMANN (1866). Wilczewsky (1870), 

 W1EDER8HEIM (1872), P08TMA (1887), Cattaneo 



