213 



(1886) Baeteam (1901), Baue (1901), különö 

 sen pedig Baethels (1895), Schreinkr (1900) 

 és SwENANDER (1902). Élettanilag újabban 

 Braitmater (1904) vizsfïalta a galamb mirigj'es 

 gyomrát. A legnagyobl) munka a gyomorról 

 CAziN-é (1888) és SwENANDEE-é(1902). A régebbi 

 búvárok közül a belső szerkezetet is főleg 



NeERG.UED (1806), TIEDEM.4NN (1810), HoME (1812), 



M01.1N (1850), Berlin (1852—53), Leydig (1854 

 és 1857) és Kahlbadm (1854) írták le. 



Egészen kicsiny azon búvároknak a sz ■ma, 

 a kik a tulajdonképpeni bél histologiájával 

 foglalkoztak, ilyen valójában csak Cloetta 

 1893-ban megjelent dolgozata a házi galamb 

 bélcsatornájáról. Basslinger (1854) a lúd belé- 

 nek rétegeivel és a PEYER-féle mirigyek hely- 

 zetével, egy másik dolgozatában (1858) pedig 

 a madarak chylusedényeivel foglalkozott. Eberth 

 (1860 - 62) a madárbél csillangós hámjáról s 

 a vakbélben található tüszőkről értekezett. 

 Grimm (1866) a házi tyúk és a rétisas belét 

 vizsgálta, Kluq (1892) a ludak bélhámját az 

 emésztés alatt tanulmányozta. Baetram (1901) 

 az Eudyptes chrysocome emésztő traktusáról 

 irt, dolgozatában tüzetesebben emlékszik meg 

 a közép- és végbélről is. Ujabban Bujard 

 (1906) a madárbél bolyhaival foglalkozott 

 (1. még alább is). 



A madarak végbeléről specziálisan mind- 

 máig dolgozat nem jelent meg. Adatokat 

 találunk reávonatkozólag mintegy mellékesen 

 a táplálócsatornát egészében tárgyaló mun- 

 káknál. Leginkább még a vakbelek érdekelték 

 a búvárokat. Seypert (1897) a házi veréb és 

 házi galamb vakbeleit, azoknak fejlődését is 

 tanulmányozta. Corti A. (1906) egy Colymbus 

 septentrionalis vakbelét ismerteti. Legújabban 

 pedig két franczia búvár Maumus (1902) és 

 Magnan (1911) foglalkozott behatóbban a ma- 

 darak vakbelével. 



Alábbi dolgozatomnak czélja a madarak 

 végbelének mikroszkópiai anatómiáját a mai 

 mikrotechnikai módszerek alkalmazása mellett 

 adni, lehetőleg számos faj vizsgálata alapján, 



(1883, 1884, 1885, 1888), Beegonzini (1885) 

 Piluet (1886), Barteam (1901), Baue (1901), 

 besonders aber Barthels (1895), Schreiner 



(1900) und Swen.wdee (1902). Vom physiolo- 

 gischen Standpunkte untersuchte neuerer Zeit 

 Beaitmaiee (1904) den Drüsenmagen der Taube. 

 Die grösste Arbeit über den Magen schrieb 

 Cazin (1888) und Swenander (1902). Von den 

 älteren Autoren berücksichtigten auch die 

 innere Struktur besonders Neergaard (1806), 



TlEDEMANN (1810), HoME (1812), MoLIN (1850), 



Berlin (1852-53), Leydig (1854 und 1857) 

 und Kahlbaüm (1854). 



Ganz klein ist die Zahl derjenigen For- 

 scher, die sich mit der Histologie des eigent- 

 lichen Darines beschäftigten, als solche ist 

 im engeren Sinne wohl nur Cloettas 1893 

 erschienene Arbeit über den Darm der Taube 

 zu nennen. Basslinger (1854) befasste sich 

 mit den Schichten und dem Vorkommen der 

 PEYERSchen Drüsen im Darm der Gans, in 

 einer anderen Arbeit (1858) mit den Chylus- 

 gefässen der Vögel. Eberth (1860 — 62) gab 

 zvFei Arbeiten über das Flimmerepithel des 

 Vogeldarnies und über die Follikel der Blind- 

 därme heraus. Geimm (1866) untersuchte den 

 Darm vom Haushuhn und vom Seeadler. Klug 

 (1892) beschäftigte sich mit dem Darmepithel 

 der Gänse während der Verdauung. Baetram 



(1901) schrieb über den Verdauungstraktus 

 von Eudyptes chrysocome, in seiner Arbeit 

 gedenkt er auch eingehender des Mittel- und 

 Enddarmes. Neuerer Zeit beschäftigte sich 

 BujARD (1906) mit den Zotten des Vogeldar- 

 mes (s. auch weiter unten). 



Über den Enddarm der Vögel speziell er- 

 schien bisher keine Arbeit. Darauf bezügliche 

 Angaben gleichsam nebenbei finden wir in 

 den das Verdauungsrohr im ganzen behan- 

 delnden Werken. Noch am meisten interessier- 

 ten die Blinddärme die Forscher. Seyfert 

 (1897) untersuchte die Blinddärme des Haus- 

 sperlings und der Haustaube, auch deren Ent- 

 wicklung. Corti A. (1906) beschreibt den 

 Blinddarm eines Colymbus septentrionalis. 

 Neuester Zeit beschäftigten sich zwei Fran- 

 zosen, Maümus (1902) und Magnan (1911) ein- 

 gehender mit den Blinddärmen der Vögel. 



Zweck vorliegender Arbeit ist die mikro- 

 skopische Anatomie des Enddarmes der Vögel 

 unter Benutzung der jetzigen mikroskopischen 

 Technik auf Grund möglichst vieler Arten 



