220 



bályos és kecses zeg-zugos redőket mutat, 

 mint a hogyan még a szalonkaféléknél és 

 néhány kakukfélénél található. Anas tadorná- 

 nál pedig így ir: „Az epésbélben tinóm boly- 

 hok találhatók, egy nagy területen széles vas- 

 tag bolyhok, a végbélben ugyanezek párhuza- 

 mos mély barázdákkal elválasztott ho^^szanti 

 redőkbe rendezkedtek, alakjuk levélalakú 

 tompa háromszög : kecses alkotások, melyek 

 a Libella- és Aeschna-lárvák végbelének belső 

 felszínére emlékeztetnek. " 



BAssiiiNaER (1854) szerint a lúd vastagbelé- 

 ben bolyhok vannak. Leydig (1857) a mada- 

 raknál általában talál bolyhokat. Grimm (1SB6Ì 

 a fáczán vastagbelében izoláltan álló bolyho- 

 kat talál. Gotte (1867) vizsgálatai szerint a 

 tyúknak vékonybelében a 12. napon a nyálka- 

 hártya sűrűn egymás mellett álló hosszanti 

 léczekké emelkedik ki, melyek zeg-zugban egy- 

 másba nyúlnak, belőlük emelkednek ki a 

 bolyhok, melyek vagy pyramisalakúak, vagy 

 hosszúak, keskenyek s végükön bunkósan 

 megvastagodtak. Nuhn (1878) néhány madár- 

 nál a vékonybélben bolyhok helyett zeg-zugos 

 redőcskéket ír le, melyek gyakran hálókat 

 alkotnak, mint a kétéltűeknél és halaknál. 

 Gadow (1891) szerint a végbélben gyakoriab- 

 bak a haránt- és hosszredők, de ide is terjed- 

 hetnek a bolyhok. Cloetta (1893) szerint a 

 galamb végbelében a bolyhok messze szét- 

 állanak s a bél megnyitásakor zeg-zugos hosz- 

 szanti redőket képeznek. Vogt és Yung ana- 

 tómiájában (1894) a házi galamb feldolgozója, 

 Jaqüet bolyhokról ir az epésbélben és a vé- 

 konybélben. Szakáll (1897) szerint a házi 

 szárnyasoknál a bélhuzam nyálkahártyája 

 hosszanti redőket képez, a végbélben ezek a 

 redők körben haladnak. Bolyhok a végbél egy 

 részének kivételével mindenütt találhatók, a 

 nyálkahártya hosszanti ránczainak felületén 

 ülnek. A bélbolyhok végei tyúk és galambnál 

 barnásfeketék. Bartram (1901) vizsgálatai sze 

 rint Eudyptes chrysocome-nél a nyálkahártya a 

 pylorustól a végbélig sűrűn alkot bolyhokat. 

 A végbélben kevesebb, alacsonyabb és széle- 

 sebb bolyhokat talált. Hilton (1900, 1902) 

 tüzetesebben foglalkozott a gerinczesek redői- 

 nek és bolyhainak morfológiájával és fejlődé- 

 sével, a madarakra is volt tekintettel. A bolyhok 



zum grössten Teile regelmässige und zier- 

 liche Falten im Zickzack, wie es noch bei 

 Schnepfen und einigen Kuckucken zu linden 

 ist. Bei Anas tadorna schreibt er : „Im Duo- 

 denum finden sich feine Zotten, auf einer 

 grossen Strecke breite, dicke Zotten, im 

 Mastdarm dieselben in parallele, durch tiefe 

 Furchen getrennte Längsreihen geordnet und 

 von blatffóriuiger, stumpf dreieckiger Gestalt: 

 clno zierliche Bildun;;-. an die innere Mast- 

 darmfläche bei Libellen- und Aeschna-Larven 

 erinnernd." 



Basslinger (1854) beschreibt im Dickdarm 

 der Gans Zotten. Lkydig (1857) findet bei 

 den Vögeln allgenipin Zotten. Grimm (1866) 

 fand im Dickdarm des Fasans isoliert stehende 

 Zotten. Gottes (18t)7i Untersuchungen nach 

 erhebt sich die Schleimhaut im Dünndarm 

 des Huhnes am zwölft(>n Tage zu dicht hei- 

 einander stehenden Längsleisten, ^\ eiche im 

 Zickzack ineinandergreifen; von ihnen er- 

 heben sich die Zotten, welche entweder 

 pyratniden förmig oder lang, schmal und am 

 Ende kolhig verdickt sind. Nuiin (1878) be- 

 schreibt bei einigen Vögeln im Dünndarm 

 statt Zotten Zickzackfältchen, welche öfters 

 Maschen bilden, wie bei Amphibien und 

 Fischen. Nach Gadow (1891) sind im End- 

 darm hänflger die Quer und Längsfalten, 

 aber auch hier finden sich Zotten. Cloetta 

 (1893) findet, dass die Zotten im Enddarm 

 der Taube weit auseinander stehen und beim 

 Auseinanderklappen des Darmes scharfe zick- 

 zackförmige Längsfalten bilden. In Vogt und 

 Yungs Anatomie (1894) beschreibt der Bear- 

 beiter der Taube J.aquet im Duodenum und 

 im Dünndarm Zotten. Nach Szakáll (1897) 

 bildet die Schleimhaut des Darmrohres der 

 Hausvögel Längsfalten, im Enddarni verlau- 

 fen diese Falten kreisförmig. Zotten sind, 

 einen Teil des Enddarines ausgenommen, 

 überall zu finden, sie sitzen den Längsfalten 

 der Schleimhaut auf. Die Enden der Zotten 

 sind bei Huhn und Taube bräunlich-schwarz. 

 Nach den Untersuchungen Bartbams (1901) 

 bildet die Scli leim haut bei Eudyptes chryso- 

 eome vom Pylorus bis zum Enddarm diclit- 

 stehende Zotten. Im Enddarm fand er weni- 

 ger niedrigere und breitere Zotten. Hilton 

 (1900, 1902) beschäftigte sich eingehender 

 mit der Morphologie und Entwicklung der 

 Falten und Zotten der Wii'beltiere und be- 



