257 



legerősebb nagyitásnál azonban így is meg- 

 láttam a belső rész kettős kontúrvonalát (I. 

 tábla 3. rajz), vagyis tehát a madaraknál is 

 ez a rész olyanféle erős pálczikákból áll, 

 melyek két végükön kissé megdagadtak, ez 

 a két megdagadás adja a kettős kontúrvona- 

 lat, mint a hogy ezt Heidenhain M. a békák- 

 nál s a szalamandra lárváknál találta. A külső 

 rész finom protoplasmanyúlvány, mely pseu- 

 dopodiuniszerűen emelkedik ki a sejtből. Ezek 

 a plasmanyúlványok legszebben láthatók a 

 bolyhok csúcsán, az oldali részeken alacso- 

 nyabbak. Különben változtathatják magassá- 

 gukat, ki- és behúzódhatnak, mint ezt már 

 Heidenhain K. ismerte. Zimmermann K. W.-é az 

 érdem, hogy a pálczikaszegély belső részeit 

 kimutatta, de míg ő azon az állásponton van, 

 hogy ezek a finom pseudopodiumok — tehát 

 a külső rész, a belső rész — ö kutikuláris 

 pálczikáknak nevezi — pálczikáiközött nyúlnak 

 a felszínre, eddig Heidenhain M.-nak az a 

 véleménye, hogy a belső rész pálczikái a finom 

 protoplasmanyúlványokkal függnek össze, ezek- 

 nek alapi részei. Amennyire praeparatumaim- 

 ból kivehettem, ezek Heidenhain M. nézetét lát- 

 szanak támogatni. A pálczikaszegély ennélfogva 

 semmiesetre sem lehet kutkuláris képződmény, 

 már csak azért sem, mert hiszen az alsó 

 rész még a sejten belül, a sejt határán foglal 

 helyet, a külső rész pedig egyszerűen proto- 

 plasmanyúlvány. Most már ezután megérthetni, 

 miért írtak le egyes búvárok a LiESERKüHN-féle 

 mirigyekben pálczikaszegélyt, mások meg 

 egyenesen tagadták ennek jelenlétét. A ga- 

 lambnál és verébnél is azt észleltem, hogy a 

 LiEBERKt)HN-féle mirigyekben, főleg a hosszmet- 

 szetekben látni pálczikaszegélyt (I. tábla 8. 

 rajz), mely azonban nem olyan erőteljes, 

 mint a bolyhok felszínén, viszont vannak 

 helyek, különösen keresztmetszeteken, hol a 

 legjobb optikával sem tudtam a pálczikasze- 

 gélyt kivenni (1. tábla 7. rajz). Ilyen helye- 

 ken, t. i. a pálczikiik szerintem teljesen 

 behúzódtak. Tehát mindkét tábornak, azoknak 

 is, kik pálczikaszegélyt írtak le, azoknak is, 

 kik ilyent a LiEBERKüHN-féle mirigyekben vagy 

 a búvárok egyrésze szerint — kryptákban ta- 

 gadtak — igaza volt. Nem fogadhatom el 

 ezekután Stöhr magyarázatát, hogy a kutikula- 

 szegély a kryptahámon a sejtképződés gyor- 

 saságától függ, t. i. ha sok sejt pusztul el, 

 a sejtek hamarább tolódnak el, még mielőtt 



Aquila XIX. 



matoxylin stärker, aber ich konnte auch so 

 bei stärkster Vergrösserung die doppelte Kon- 

 turlinie des inneren Teiles beobachten (Taf. 

 1. Fig. 3.), das heisst also, dass auch 

 bei Vögeln dieser Teil aus solchen starken 

 Stäbchen besteht, welche an beiden Enden 

 etwas angeschwollen sind, wie es M. Heidenhain 

 beim Frosch- und bei Salamander-Larven fand. 

 Der äussere Teil besteht aus feinen Proto- 

 plasma-Fortsätzen, welche pseudopodienartig 

 aus der Zelle hervorragen. Diese Plasma- 

 Fortsätze sind am schönsten an den Zotten- 

 spitzen zu beobachten, an den Seitenteilen 

 sind sie niedriger. Sie können übrigens ihre 

 Höhe verändern, können eingezogen und aus- 

 gestreckt werden, wie das schon R. Heidenhain 

 bekannt war. Es war K. W. Zimmermann, 

 der das Innenglied des Stäbchensauines ent- 

 deckte, aber während er auf jenem Stand- 

 punkte ist, dass diese feinen Pseudopodien 

 — also die Aussenglieder, zwischen den Stäb- 

 chen des inneren Teiles — er nennt sie „Stäb- 

 chen der Cuticala" — auf die Oberfläche 

 hinausragen, ist M. Heidenhain der Ansicht, 

 dass die Stäbchen des inneren Teiles mit den 

 feinen Protoplasma-Fortsätzen zusammenhän- 

 gen, deren Basalstücke sind. Inwiefern ich 

 dies aus meinen Präparaten ersah, scheinen 

 diese die Ansicht M. Heidenhains zu bestäti- 

 gen. Der Stäbchensaum kann daher auf kei- 

 nen Fall eine kutikulare BilHung sein, schon 

 einfach darum nicht, weil doch der untere 

 Teil noch im Inneren der Zelle, an der Grenze 

 derselben liegt, der äussere Teil jedoch ein- 

 fach ein Protoplasmafortsatz ist. Jetzt wird es 

 weiter verständlich, warum einige Forscher in 

 den LiEBERKüHNSchen Drüsen einen Stäbchen- 

 saum beschrieben, andere wieder denselben 

 ganz in Abrede stellten. Auch bei der Taube 

 und beim Sperling konnte ich beobachten, 

 dass in den LiEBEEKüHNSchen Drüsen beson- 

 ders an tiängsschnitten ein Stäbchensaum zu 

 sehen ist, welcher jedoch nicht die Stärke 

 desjenigen auf den Zottenspitzen hat (Taf. I. 

 Fig. 8). Es gibt wiederum Stellen, besonders 

 an Querschnitten, wo ich mit bester Optik 

 keinen Stäbchensaum wahrnahm (Taf. 1. Fig. 

 7.). An dergleichen Stellen sind meiner 

 Meinung nach die Stäbchen gänzlich einge- 

 zogen. Also hatten beide Parteien, diejenigen, 

 welche einen Stäbchensaum bescliriebeii, wie 

 auch diejenigen, welche einen solchen in den 



33 



