259 



hiszem nem szükséges hosszasabban bizonyíta- 

 nom ennek az érvnek a tarthatatlanságát, két 

 sejt érintkezési helye mindig vonalat ad, ez a 

 sejtek határának a rajzolásnál a reproduká- 

 lásra való tekintettel mindig valamivel erö- 

 sebb szokott lenni. Ez a vonal még nem 

 sejtfal. Tagadja továbbá, hogy a Heidenhain 

 által a sejtek felső részében talált tinóm 

 protoplasmahidak ilyenek volnának. Ugyan ö 

 is látott a sejtek szélén, rövid csapocskákat, 

 de ezek a protoplasmának a sejtfaltól való 

 visszahúzódásának következményei, nem nyúl- 

 nak át a legközelebbi sejtbe, tehát nem hidak, 

 hanem csak nyúlványok. Cloeti a 4a és 4b áb- 

 ráját s az én praeparátumaimat, melyek ugyan- 

 ilyen eljárással — sublimât, Erlich-Biondi festés 

 — készültek, nézve az az impresszióm támadt, 

 hogy optikai csalódásnak esett áldozatul. Leg- 

 erősebb nagyitásnál (Zeiss Apochromat 2 mm, 

 n. a. r4 oc. 12), mélyebb beállításnál Gloetta 

 4a ábráját kapjuk, a sejlek felszínére be- 

 állítva e képet előáll a 4b képe. Vagyis a 

 4b ábrája a 4a ábra halárvonalainak egybe- 

 folyásából áll elő. Tehát eme két ábrája éppen 

 azt bizonyítja, hogy önálló sejtfal a madarak 

 bélhámjában nincsen. Praeparatumaim közül 

 egészen hasonló képet kerestem ki, mint Ci.oetta 

 két képe s ezt le is rajzoltam (I. tábla 4. 

 rajz). A sejtek egymásközötti határa vonal, 

 ott a hol egy sejtnek az alsó oldala szabad, 

 ott vonal nem látszik, vagyis Cloetta sejtfala 

 két sejt érintkezési helye. A protoplasma 

 retrakcziójáuak kétségtelenül szintén lehet 

 hatása a sejtközötti hidak képződésére, de 

 mint Merkel mondja, csak annyiban, hogy a 

 hézagok tágasabbak lesznek, mint a hogyan 

 élő állapotban voltak. Hogy ezek a sejtkö- 

 zötti hidak élő állapotban is megvannak, 

 bizonyítják Schulze F. E. élő amfibialárvákon 

 végzett vizsgálatai. Az egymással szomszédos 

 sejtek között eleinte csak sima szélű vonala- 

 kat látott, melyekben később eleinte kicsiny, 

 majd nagyobbodó vakuolák lépnek fel, ezek 

 oldalt egyrétegű, a szomszédos sejteket egy- 

 mással összekötő hídhálozattal vannak elvá- 

 lasztva. ScHAEPPi maczerált bélhámpraeparatu- 

 mokon is észlelte e sejtközötti hidakat. A 

 madaraknál is megvannak ezek, nevezete- 

 sen úgy mint az eddig megvizsgált többj ; 

 gerinczes állatoknál, a sejtek alsó, mag alatt' \ 

 részei között (I. tábla 3. rajz). Legerősebb 

 nagyítás mellett azonban látni, hogy ezek 



scharfe Grenze zwischen den benachbarten 

 Zellen. Ich glaube mich nicht länger mit der 

 Widerlegung dieser Ansicht beschäftigen 

 zu müssen, zwei Zellen geben an der Berüh- 

 rungsstelle eine Linie, diese Linie wird bei 

 dem Zeichnen der Zellgrenzen mit Rücksicht 

 auf die Reproduktion immer etwas stärker 

 ausfallen. Diese Linie ist noch keine Membran. 

 Er leugnet weiter, dass die von Heidenhain 

 im oberen Ende der Zellen gefundenen Pro- 

 toplasmabrücken solche wären. Zwar fand 

 auch er am Rande der Zellen feine Zacken, 

 diese wären jedoch durch Retraktion des 

 Protoplasmas von der Membran entstanden 

 und setzen sich nicht in die nächste Zelle fort, 

 sind daher nicht Brücken, sondern nur Fort- 

 sätze. Die Figuren 4a und ^h Cloettas und 

 meine Präparate, welche mit gleicher Technik: 

 Sublimat, Ehrlich- Biondi verfertigt wurden, 

 beobachtend, entstand in mir die Impression, 

 dass Cloetta einer optischen Täuschung erlag. 

 Bei stärkster Vergrösserung (Zeibs Apochromat 

 2 mm, n. A. 1'4, Oc. 12) und tiefer Einstellung 

 bekommen wir Cloettas 4« Figur, auf die 

 Oberfläche der Zellen das Bild einstellend 

 bekommen wir Fig. 4?). Das heisst, seine Fig. Ah 

 entsteht durch Zusammenfliessen der Kon- 

 turen von Fig. 4ri, also diese seine zwei Figuren 

 beweisen geradezu das Entgegengesetzte 

 von dem, was er wollte, nämlich dass auch 

 bei den Vogel-Darmepithelzellen keine Mem- 

 bran ist. Unter meinen Präparaten suchte 

 ich ein ganz ähnliches wie Cloettas aus und 

 zeichnete es auch ab (Taf. L Fig. 4). Die 

 Grenze zweier benachbarten Zellen ist eine 

 Linie, dort, wo eine Seite der Zelle frei ist, 

 dort ist auch diese Linie nicht sichtbar, das 

 heisst, Cloettas Membran ist die Berührungs- 

 stelle zweier Zellen Bei der Entstehung der 

 Interzellularbrücken spielt die Retraktion des 

 Protoplasmas gewiss eine Rolle, aber wie 

 Merkel sagt, nur in dem Masse, dass die 

 Lücken weiter werden, als sie im lebenden 

 Zustande waren. Dass diese Interzellularbrü- 

 cken auch im lebenden Zustande vorkommen, 

 beweisen die Untersuchungen F. E. Schulzes 

 an lebenden Amphibienlarven. Anfangs fand 

 dieser Forscher zwischen zwei benachbarten 

 Zellen nur glattrandige Linien, in welchen 

 anfangs kleine, dann grösser werdende Vacuolen 

 auftreten, welche sichtlich durch ein ein- 

 schichtiges, die benachbarten Zellen verbin- 



83* 



