310 



Az emlős fauna teliát ugyanazt luoiiclja, a 

 mit „Magyarország diluvialis ornisának jellcm- 

 zésé"-ben végkövetkeztetésként nyertünk, hogy 

 tudnillik sU'-itpe és tundra faunáml taldl- 

 kozuitk. 



Die Siiugeticrt'auiia beweist also das, was 

 wir in (lern Kapitel „Charakter der dilu- 

 vialen Ornis Ungarns" als Resultat gewonnen 

 haben, dass niinilicli eine Steppen- und 

 Tundrenfanua vorhanden ist. 



A sarki iiói'ajd elterjedése a diluvium ide- 

 jén és a jelenkorban. 



A sarki hófajd — Lagopus lagopns (L.) — 

 elterjedési köre ezidőszerint L-ircumpolarisan a 

 70 — 55. szélességi fok közé esik.''^ Legdélibb 

 pontja Németországnak keleti tengerpartja."^ 

 Nem szólva skótországi, isiandi és grönlandi 

 geographiai változaiairól — Lagopus scoticus 

 (Lath.); L. Islandorum (Fab.); L Reinhardi 

 (Brehm) ; (v. ö. Stejnegee) — e helyen csupán 

 azt említem még meg, hogy Délnémetország, 

 Ausztria és Svájcz havasain a rokon havasi 

 hófajd (Lagopus mutus Mont.) él. 



A sarki hófajd a diluvium idején azonban 

 sokkal délebbre nyomult. Az eddigi publicatiók 

 szerint a következő diluvialis rétegekből isme- 

 retes. (Az idézeteket 1. a 299. oldalon.) Némelor- 

 szághól: Steeteu an der Lahn, Balve (Westfalen), 

 Thiede bei Wolfenbüttel, Elisabeth-Höhle bei 

 Ailsbachtal, Thorloch bei Pottenstein. Belgium : 

 Trou de Sureau. Franeziaország : Les Eyzies. 

 Csehország : Zuzlawitz. Morvaország : Sipka, 

 Certova dira, Balcarova skála, Pfedmost, Lud- 

 niirau. Maggarország : 0-Ruzsin, Novi, Pus- 

 kaporos, Balla, Istállóskő, Peskő. Olaszor- 

 szág: Cavernes de Verre/zi (Liguria). Svájcz: 

 Thayngen. 



Legdélibb pontja tehát a Verrezzi-barlang, 

 az é. sz. 43° 50'. 



A madárvilág északra vonult képviselőjén 

 kivül az emlősök közül a lemming és a rén- 

 szarvas hasonlóan vonult fel. A rénszarvas 

 [Rangifer tarandus (L.)], a mely a diluvium 

 egyik legjellemzőbb állata, hazánkból több 

 helyről ismeretes, így a Puskapor sból, 

 a Baliából, 0-Ruzsin, Prelucsava (Bihar m.) 

 Holczmány (Szeben m.), Szenterzsébetfalva 



Verbreitung des .Moorsclineeliulins zur Zeit 

 des Diluviums und jetzt. 



Der Verbreitungsbezirk des Moorsciinee- 

 huhns — Lagopus lagopus (L.) — liegt jetzt 

 zwischen den 70 — 55. Breitengraden und ist 

 zirknnipolar.''^ Der südlichste Pnidvt ist die 

 Ostseeküste Deutschlands.^' Abgesehen von 

 den in Schottland. Irland und Grönland leben- 

 den Variationen — Lagopus scoticus (Lath.), 

 Lagopns Islandorum (Fab.), Lagopus Rein- 

 hardi (Brehm) (cfr. Stejneger) — erwähne ich 

 hier nur so viel, dass aut den Alpen Süd- 

 deutschlands. Österreiciis und der Schweiz 

 das verwandte Alpenschneehuhn — Lagopus 

 mutus Munt. — lebt. 



Das Moorschnceliuhn war aber zur Eiszeit 

 viel mehr südlich vorgerückt. Nach den bis- 

 herigen Publikationen ist dasselbe aus den 

 folgenden Diluvialschichten bekannt: Deutsch- 

 land: Steeten an der Lahn, Balve (West- 

 falen), Thiede bei Wolfenbüttel, Elisabeth- 

 Höhle bei Ailsbachtal, Thorloch bei Potten- 

 stein; Belgien: Trou de Sureau; Frankreich: 

 Les Eyzies ; Böhmen : Zuzlawitz ; Mähren : 

 Sipka, Certova dira, Balcarova skála, Pred- 

 most, Ludinivau ; Ungarn: 0-Ruzsin, Novi, 

 Puskaporos, Balla, Istállóskő, Peskő; Italien: 

 Cavernes de Verrezzi (Liguria) ; Sclaveiz : 

 Thayngen. 



Der südlichste Punkt war also im Dilu- 

 vium die Verrezzi-Höhle 43° 50' n. Br. 



Ausser diesen nach dem Norden zurückgezo- 

 genen Repräsentanten der Vogelwelt zogen sich 

 zwei Säugetiere : das Renntier und der Lem- 

 ming ebenfalls nach Norden. Das Renntier 

 — Rangifer tarandus (L.) — , das typiscln^ste 

 Tier des Diluviums, ist aus Ungarn von eini- 

 gen Fundorten bekannt, so aus der Puska- 

 poros- Felsnisclie, aus der Balla, aus dem 



"' Naumann: Naturgeschichte der Vögel Mitelleuropas Herau.sgegebeii von Hennicke, Gera-Untermhaus VI. 

 53. V. ö. A. R. Wallace : Die geographische Verbreitung der Tiere etc Deutsche Ausg be von A. B. Meïkk. 

 Dresden, 1876. I. pag. 86, 231, 292. 



" V. ö. Herman Ottó : Az északi madárhegyek tájáról. Budapest, 1893, pag 230—235. 



