323 



ez a madárfaj Magyarországnak egyik leg- 

 jellegzetesebb átvonulója. De még a nálunk 

 fészkelő madárfajok között is milyen kevés 

 van olyan, a melyből úgy öreg fészkelő, mint 

 fiatal madarak is kellő számban jelölhetők 

 volnának. A mely fajnál pedig ez eddig meg- 

 történhetett, mint a füsti fecskénél, ott a 

 véletlen következetesen meghiúsította a várt 

 együttes eredményt. 



Látnivaló, hogy itt is tömérdek az akadály^ 

 mely a haladást meglassítja. Még ott is, a 

 hol eddig a legnagyobb eredmények mutat- 

 koztak, mindig maradnak egyes kérdéscsopor- 

 tok, melyekre néze a jelölési kísérletek kö- 

 vetkezetesen adósok maradnak a válaszszal. 

 így pl. a fehér gólya átvonulási területének 

 egyes szakaszai még mindig ismeretlenek, ügy- 

 szintén csak igen lassan halad előre a fész- 

 kelő területen való diszlokáczió kérdése. Az 

 eddigi tapasztalatok a további teendőket a 

 következőképpen határozzák meg: az eddigi 

 jelöléseknek, habár esetleg csak az ellenőrzés 

 által szükségelt mennyiségben való folytatása 

 és lehetőleg újabb területekre, de fokozato- 

 san mindig újabb és újabb fajokra, továbbá 

 nemcsak fiókákra, hanem öreg fészkelő ma- 

 darakra való kiterjesztése. 



Ezek a megfontolások voltak irányadók, a 

 mikor az 1912. évi madárjelölési teendők 

 megállapítása volt soron. Minthogy az eddig 

 első sorban jelölt madárfajokra nézve a kísér- 

 let még korántsem adott befejezett eredmé- 

 nyeket, azért határozatba ment a jelölések 

 további folytatása, habár egyes fajoknál bizo- 

 nyos redukcziók keresztülvitele megenged- 

 tetett. 



így már a múlt évben is volt egy mérsékelt 

 redukczió a gólyajelöléseknél. A további reduk- 

 cziótól azonban el kellett állani, főleg azért 

 is, mert újabban több megfigyelő akadt Dél- 

 afrikában, a kik éppen a gólyajelölések ötle- 

 téből tüzetesen megfigyelik a fehér gólyák 

 ottani elterjedését, életmódját és vonulási 

 viszonyait. Az első idevágó megfigyelések 

 már meg is jelentek az Aquila idei évfolya- 

 mában. Kár lett volna a vizsgálatok várható 



z. B. Wildgänse in grösserer Anzahl mar- 

 kieren, wo doch diese zu den am meisten 

 charakteristischen Durchziiglern Ungarns ge- 

 hören. Aber selbst unter den bei uns heimi- 

 schen Vogelarten gibt es gar wenig solche, 

 von welchen Jungvögel und Brutvögel in 

 entsprechender Anzahl gezeichnet werden 

 könnten. Bei denjenigen Arten aber, bei wel- 

 chen dies bisher geschehen konnte, wie bei der 

 Rauchschwalbe, wurde das Erreichen der 

 vereinigten Resultate durch den Zufall kon- 

 sequent vereitelt. 



Es ist zu ersehen, dass auch hier eine 

 ganze Menge Hindernisse den Fortschritt ver- 

 langsamt. Selbst dort, wo bisher die grössten 

 Resultate erzielt wurden, bleiben immer noch 

 einige Fragengruppen, bezüglich deren die 

 Vogelniarkieriingen konsequent die Antwort 

 schuldig blieben. So sind z. B. beim weissen 

 Storche gewisse Abschnitte des Durchzugs- 

 gebietes noch immer unbekannt und ebenso 

 schreitet auch die Frage über die Kenntnis 

 der Dislokation auf dem Brutgebiete sehr 

 langsam vorwärts. Die bisherigen Erfahrun- 

 gen bestimmen die weiteren Aufgaben fol- 

 gendermassen : Fortsetzung der bisherigen 

 Markierungen, wenn auch eventuell nur in 

 dem zur Kontrolle nötigen Masse, weiters 

 die sukzessive Ausbreitung derselben auf 

 neue Gebiete und neue Arten, womöglich 

 nicht nur auf Jungvögel, sondern auch auf 

 Brtitvögel. 



Diese Erwägungen waren massgebend, als 

 die Vogelmarkierungsarbeiten für das Jahr 

 1912 bestimmt wurden. Indem für die bisher 

 in erster Rei lie gezeichneten Arten der 

 Vogelzugsversuch keineswegs endgültige Re- 

 sultate ergab, wurde beschlossen, das Mar- 

 kieren derselben weiter fortzusetzen, obzwar 

 gewisse Reduktionen bei einigen Arten ge- 

 stattet wurden. 



So wurde für die Storchmarkierungen schon 

 im vorigen Jahre eine massige Reduktion 

 durchgeführt. Von einer weiteren Reduktion 

 musste jedoch abgesehen werden, hauptsäch- 

 lich deshalb, weil sich in Südafrika mehrere 

 Beobachter fanden, welche gerade infolge 

 der Storchmarkierungen die dortige Verbrei- 

 tung, Lebensweise und Zugsverhältnisse des 

 weissen Storches eingehender zu beobachten 

 beschlossen. Die ersten hiehergehörigen Be- 

 richte sind im heurigen Jahrgange der Aquila 



41* 



