329 



ben levő gólyatelepeken ezidén hiába keres- 

 tem köpeteket a fák alatt ; nagy nehezen 

 tudtam egy-kettőt felfedezni bemutatás czéljá- 

 ból, holott az előző években tömegesen gyűj- 

 töttem őket. 



A köpeteknek ez a hiánya azt bizonyltja, 

 hogy a gólyák fötáplálékát ezidén nem rova- 

 rok., hanem szőrtelen és tollatlan gerinczes álla- 

 tok, esetleg gerincztelenek alkották. Tudvalevő 

 dolog ugyanis, hogy a gólya gyomra a cson- 

 tokat megemészti. Ha egeret eszik a gólya, 

 akkor annak szőrét köpet alakjában kiadja, 

 de a csontos alkatrészek közül még a fogazat 

 sincs benne. A köpetek, a mint azt a Kir. 

 M. 0. K. gyűjteményében levő sok száz pél- 

 dány bizonyítja, csak chitinből, szőrből, toU- 

 ból és esetleg növényi alkatrészekből állanak 

 (főleg trágyából, állati ürülékből, melyet a 

 benne levő rovarokkal együtt szed fel). 



A korábbi években szerzett tapasztalataim 

 már egyenesen annak a kimondására kész- 

 tettek, hogy a fehér gólya megváltoztatta ere- 

 deti természetét és mocsári madárból lett 

 belőle mezei madár (Adalékok a fehér gólya 

 életmódjához. Aquila XV. 1908. p. 259 -267). 

 Az idei év ezzel szemben azt mutatja, hogy 

 ez az átalakulás még korántsem állandó, ha- 

 nem csak addig tart, a meddig a kényszer. 

 Mihelyt a körülmények úgy alakulnak, hogy 

 a vízi állatvilágból kikerülő ősi táplálékhoz 

 juthat, akkor majdnem teljesen lemond a 

 másodlagos és szinte kényszer jellegű rovar- 

 táplálékról. Hogy a táplálék minősége a költés 

 mértékében is kifejezésre jut, az csak termé- 

 szetes, különösen olyan madárfajnál, melynél 

 a táplálékszükséglet olyan tetemes, mint a 

 gólyánál. Nem kell bizonyítani, hogy a bősé- 

 ges békatáplálék még a legdüsabb sáska- 

 tápláléknál is kiadósabb. 



Kétségtelennek tartom, hogy a kedvező 



táplálkozási viszonyok idézték elő azt, hogy 



1912-ben egyrészt több volt a fészkelő párok 



száma, másrészt pedig sokkal népesebbek 



AqoUa XIX. 



waren, während ich dieselben in anderen 

 Jahren massenhaft vorfand. So suchte ich 

 heuer im Walde von Alsóság und in der 

 Umgebung des Kisbalaton unter den Bäumen 

 vergebens Gewölle, kaum dass ich 1 — 2 Stück 

 zu Demonstrationszwecken entdecken konnte, 

 während icli dieselben in den vorangehenden 

 Jahren massenhaft sammelte. 



Dieser Mangel an Gewöllen beweist, dass 

 die Hauptnahrung des Storches heuer nicht 

 aus Insekteil, sondern aus haar- und federlosen 

 Wirheitieren, eventuell aus Wirbellosen bestand. 



Es ist wohl eine bekannte Tatsache, dass 

 der Storchmagen die Knochenbestandteile ver- 

 daut. Frisst der Storch Mäuse, so sind deren 

 Haare in den Gewöllen aufzutínden, von den 

 Knochenbestandteilen sind jedoch nicht ein- 

 mal die Zähne vorhanden Die Gewölle be- 

 stehen, wie dies Hunderte in der Sammlung 

 der königl. ü. 0. C. beweisen, nur aus Chitin, 

 Haaren und Federn, eventuell aus vegetabili- 

 schen Steifen (vorwiegend Mist, Dünger mitsamt 

 der darin lebenden Insekten auf- genommen). 



Meine in früheren Jahren gesammelten Er- 

 fahrungen bewogen mich geradezu auszuspre- 

 chen, dass der Storch seine ursprüngliche 

 Lebensweise veränderte und aus einem Sumpf- 

 vogel zum Feldvogel wurde (Beiträge zur 

 Lebensweise des weissen Storches. Aquila 

 XV. 1908, p. 259-267). Das heurige Jahr 

 zeigt demgegenüber, dass diese Umwandlung 

 noch keineswegs konstant ist, sondern nur 

 so lange anhält wie die Zwangslage. Sobald 

 sich die Verhältnisse so gestalten, dass der 

 Storch seine der im Wasser lebenden Tier- 

 welt entstammende primäre Nahrung erreichen 

 kann, so entsagt er sofort der sekundären 

 Insektennahrung, welche also fast den An- 

 schein einer Zwangsnahrung erhält. Dass die 

 Quiilität der Nahrung auch auf die Gestal- 

 tung der Brutverhältnisse einen Einfluss aus- 

 übt, ist ja nur natürlich, besonders bei einer 

 Vogelart, welche solch grosse Nahrungsmen- 

 gen beansprucht wie der weisse Storch. Es 

 bedarf wohl keines Beweises, dass eine aus- 

 reichende Froschnahrung an Ergiebigkeit selbst 

 der reichlichsten Heuschreckennahrung über- 

 legen ist. 



Es besteht für mich kein Zweifel, dass es 

 die günstigen Nahrungsverhältnisse verursach- 

 ten, dass im Jahre 1912 'einerseits mehr 

 Storchpaare zur Brut schritten und anderer- 



42 



