339 



ÍÉTER, SzEöTB BÉLA és ifj. Thóbiás Gyula jelöl- 

 tek nagj'obb mennyiségeket. 



Eddig a füsti fecske volt az egyetlen fa- 

 junk, a melyből nemcsak íiókákat, de öreg 

 fészkelő madarakat is jelölhettünk nagyobb 

 számban. Ez lett volna hivatva arra, hogy a 

 maguk teljességében mutassa be a jelölési ered- 

 ményeket, mert kétségtelen hogy egyedül csak 

 a fiókák jelölése bizonyos fokig egyoldalúvá 

 teszi a vizsgálatot. Az eredmények azonban 

 ennél a fajnál is egyoldalúak maradtak, mert 

 — a mint ismeretes — csak a diszlokáczió 

 kérdésére vonatkozólag nyertünk adatokat, a 

 migrácziós rész következetesen megoldatlanul 

 maradt. 



Már régebben megvolt a szándék ennek a 

 hiánynak a megszüntetésére, de a kivitelre 

 még nem kerülhetett a sor, mert az öreg 

 madarak jelölése sok technikai nehézségbe 

 ütközik, sok időt és költséget igényel. Ezidén 

 végre úgy alakultak a viszonyok, hogy a 

 kérdés pénzügyi része már nem szolgált aka- 

 dályul s erre Herman Ottó igazgató a benyúj- 

 tott tervezet elfogadása után megbízott a 

 szükséges munkálatok végrehajtásával. 



A munkálatok területéül a Budapest köze- 

 lében fekvő Ürbő-puszta lett kiválasztva, a 

 melyet az április 20-ától június 8-áig terjedő 

 időszak alatt minden szombat és vasárnap 

 felkerestem az itt még elég nagy számban 

 fészkelő réti és vízi madarak megjelölése 

 czéljából. A madarak zömét bibiczek. lotyók, 

 vöröslábú czanMk, mezei pacsirták és fehér- 

 szárnyú halászkák alkották. Fazekas Gábor, 

 majd 30 éven át itt lakó, kitűnő szemű fészek- 

 kereső segédmunkásom a megelőző hét folya- 

 mán többször bejárta a területet és számba- 

 vette a teljes fészekaljakat. Megérkezésem 

 után a teljes fészekaljakra lószőrből készült 

 úgynevezett tőrköket helyeztünk el a tojá- 

 sokra visszamenő madarak megfogása czél- 

 jából. 



A tőrök lényegileg két ujjnyi vastagságú, 

 30 cm hosszú ágacska között kifeszített vé- 

 kony, de erős zsinór, melyről a 2 — 4 lószőrből 

 sodrott hurkok lógnak alá. Az elhelyezés úgy 

 történik, hogy a két kihegyezett végű ágat 

 leszúrjuk a fészek mellé úgy, hogy a kifeszi- 



BACH, Peter Müller, Béla v. Szeôts und Julius 

 Thobias jun,, welche eine grössere Anzahl 

 markierten. 



Bisher war die Rauchschwalbe die einzige 

 Vogelart, von welcher nicht nur Jungvögel, 

 sondern auch Brutvögel in grösserer Anzahl 

 gezeichnet wurden. Diese Art wäre dazu be- 

 rufen gewesen, die Resultate des Vogelzugs- 

 versuches in ihrem vollen Werte darzustellen, 

 indem es ja nicht bezweifelt werden kann, 

 dass der nur auf Jungvögel basierte Versuch 

 die Forschung etwas einseitig macht. Die 

 Resultate blieben jedoch auch bei dieser Art 

 einseitig, da — wie bekannt — nur über 

 die Dislokation Daten erhalten wurden, 

 während der migrationelle Teil konsequent 

 ungeklärt blieb. 



Die Beseitigung dieses Mangels wurde 

 schon vor längerer Zeit beabsichtigt, doch 

 konnte bisher noch nicht zur Durchführung 

 der Absicht geschritten werden, da die Berin- 

 gung der Brutvögel vielfach auf technische 

 Schwierigkeiten stösst, viel Zeit und Geld 

 beansprucht. Heuer endlich gestalteten sich 

 die Verhältnisse so, dass die Geldfrage kein 

 Hindernis mehr bildete, weshalb auf Grund 

 des eingereichten Elaborats Direktor Otto 

 Herman die Durchführung verordnete. 



Als Arbeitsgebiet wurde die in der Nähe von 

 Budapest gelegene Ürbő-Puszta erwählt, welche 

 ich vom 20. April bis 8. Juni jeden Samstag und 

 Sonntag besuchte, um die hier in noch ziem- 

 licher Anzahl nistenden Wasservögel zu be- 

 ringen. Das Gros der Versuchsvögel bilde- 

 ten : Kiebitz, schwarzschwänzige Uferschnepfe, 

 Rotschenkel, Feldlerchen und weissflügelige 

 Seeschivalben. Gabriel Fazekas, mein Hilfs- 

 arbeiter, ein seit 30 Jahren hier wohnender 

 scharfäugiger Nestaufspürer, durchstöberte in 

 der vorangegangenen Woche das ganze Gebiet, 

 um die schon vollzähligen Gelege aufzusuchen. 

 Nach meiner Ankunft wurden die Nester mit 

 vollzähligen Gelegen mit einem aus Rosshaar- 

 schlingen bestehenden Fangapparate versehen, 

 um die auf die Nester zurückkehrenden Brut- 

 vögel einzufangen. 



Der Fangapparat besteht im wesentlichen 

 aus 2 — 4 Rosshaaren gedrehten Schlingen, 

 welche von einer über das Nest gespann- 

 ten dünnen, aber starken Schnur herab- 

 hängen ; die Schnur ist an zwei fingerdicken, 

 etwa 30 cm langen Pflöckchen befestigt. 



43" 



