37G 



részesültek ;i vidéki Állat- és Madárvédö 

 Egyesületek is. 



A kísérletezés terén történtek közt első 

 helyen a már hazánk szőlőtermésében is sok 

 milliónyi kárt okozott s/ölöinoly {Conchylis 

 ambiguella Hb.) és szőlőiloncza {Tortrix pille- 

 riana Rchikf.) ellen irányuló madárvédelmi 

 akczió bevezetése áll. E pillék elszaporodását 

 Délfrancziaországban az apró madarak oktalan 

 pusztításának tulajdonítják. Kétségtelen, hojïy 

 nálunk is a rovarevő madarak hiányában van 

 ennek egyik oka, ügy értve, hogy madaraink 

 szaporodása messze elmaradt szőlőterületeink- 

 nek az utóbbi évtizedekben történt rohamos 

 megnagyobbodása mögött; annál is inkább, 

 mert az erdők és bokros iielyek egyidejűleg 

 végzett irtása folytán eddigi fészkelőterüle- 

 teikből is sokat elvesztettek. 



Ez különösen a czinegékre nézve van így, 

 a melyeknek természetes fészkelő helye, az 

 odvas fa, a modern erdőkezelés folytán egyre 

 ritkul és hozzá még a nád- és szalmatetők 

 fogytával szintén erre a kevés faodura szoruló 

 mezei verebekkel is osztozkodniok kell. Már 

 pedig a madárvilágban éppen a czinege a 

 szőlőmoly és szőlőiloncza egyedüli komoly 

 ellensége, a mely ősztől tavaszig a szőlők 

 gyümölcsfáinak kérgét s a csupasz tőkék és 

 karók réseit szorgosan kutatva, e pillék telelő 

 álczáit és bábjait pusztítja. Ez irányban a 

 legértékesebb észleleteket Karácson Géza vesz- 

 prémi törv. bírónak köszönjük, a ki azt, 

 hogy szőlőjében már három év óta nincsen 

 sem szőlőmoly, sem iloncza, mely pedig a 

 közeli környéken állandóan pusztít, nagyon 

 helyesen a czinegéknek 3 éve megkezdett 

 betelepítésének tulajdonítja. Véleményem sze- 

 rint ezt az eredményt nem annyira a fészek- 

 odvakba települt néhány czinegepár nyári 

 munkálkodásának, mint javarészt a rendszeres 

 téli etetéssel a szőlőbe csalogatott környék- 

 beli czinegerajok téli tisztogatásának kell 

 tulajdonítanunk.' S ebben benne van már a 

 szőlőmoly és iloncza ellen készülő madár- 

 védelmi akczió programmja is. 



' L. Aquila 1911, pag. 386—387. 



den Tierschutzvereinen grössere Gaben ge- 

 widmet. 



Unter dem, was auf dem Gebiete des Ex- 

 perimentierens erzielt wurde, erwähne ich zu- 

 erst die Einleitung der Vogelschutz-Aktion 

 gegen den Traubenwickler (Conchijlis am- 

 biguella Hb.) und den Springwurmwickler 

 ''Tortrix pilleriana Schu'f.), welche dem Wein- 

 ertrage Ungarns bereits viele Millionen Scha- 

 den zufügten. Die Vermehrung dieser Wick- 

 ler wird in Südfrankreich der sinnlosen Ver- 

 nichtungder kleinen Vögel zugeschrieben. Unter 

 den Ursachen besteht auch bei uns zweifel- 

 los der Mangel an insektenfressenden Vögeln 

 und zwar dadurch, dass die Vermelirung un- 

 serer Vögel weit hinter der in den letzteren 

 Jahrzehnten erfolgten rapiden Zunahme der 

 Weingebiete zurückblieb; und dies umso mehr, 

 als infolge der gleichzeitigen Ausrodung der 

 Wälder und Gebüsche viele Vögel ihre frühe- 

 ren Niststätten verloren. 



Ganz besonders ist das bei den Meisen der 

 Fall, deren natürliche Nistorte, die hohlen 

 Bäume, infolge der modernen Forstwirtschaft 

 stets seltener vcerden und dazu auch noch 

 mit den, wegen der Abnahme der R(dir- und 

 Strohdächer ebenfalls auf diese wenigen Baum- 

 höhlen angewiesenen Feldsperlingen geteilt 

 werden müssen. Nun aber sind in der Vogel- 

 welt einzig die Meisen die ernsteren Feinde 

 der beiden Wickler, indem sie vom Herbst 

 bis Frühjahr die Rinde der in den Wein- 

 gärten stehenden Obstbäume und die Risse 

 der Weinstöcke und Pflöcke sorgfältig durch- 

 suchen und die überwinternden Larven und 

 Puppen vernichten. Diesbezüglich haben wir die 

 wertvoUi^ten Beobachtungen dem Gerichts- 

 rat Géza von Karácson — Veszprém — zu 

 verdanken, welcher den Umstand, dass es in 

 seinem Weingarten schon seit 3 Jahren we- 

 der Trauben- noch Springwurmwickler gibt, 

 ganz richtig der vor 3 Jahren erfolgten Be- 

 siedelung der Meisen zuspricht. Meiner Mei- 

 nung nach ist dieser Erfolg nicht so sehr 

 der sommerlichen Ernährting der in den Nist- 

 höhlen ansässigen einigen Meisenfamilien, als 

 grösstenteils der Wirkung jener Meisenscharen 

 zuzuschreiben, welche durch die regelrechte 

 Winlerfütternng in den Weingarten gelockt 

 wurden.' Und hierin liegt auch schon das 



' Siehe auch Aquila 1911 p. 386—387. 



