386 



Verebek viselkedése és irtása. 



A hol najijobb mennyiségben vannak, 

 mindenütt károsaknak minősültek, főképpen 

 a fészkelés idején, mikor a műodvak egj' 

 részéből, helyenként valamennyiből kiszorítot- 

 ták a hasznos madarakat. Helyenként a téli 

 etetőket is okkupállák, elriasztva onnan 

 minden más madarat. 



Az ellenük való védekezés tiilnyomólag a 

 fészkek és tojások eltávolítása útján, sok 

 helyt egész év folyamán vagy csak a téli 

 etetés idején való ellövéssel történt. Hegyes 

 vidékeken, mint Kisgaramon sikerült a verebet 

 a kisérleti területen teljesen kiirtani, a rima- 

 szombati földmivesiskola területén pedig 

 annyira redukálni, hogy alig látható. Az 

 Alföld számos helyén azonban a szakadatlan 

 irtásnak is éppen csak annyi az eredménye, 

 hogy a czinegék fészkelése szorgos felügye- 

 lettel biztosítható volt így a vadászerdei 

 erdőőri szakiskola parkjában 179 verébtojás 

 elpusztításával lehetett csak a 100 czinege- 

 fióka létét megóvni. 



Téli etetőtől való elriasztása Dobrócson 

 „csapdás etető" alkalmazásával történt, a 

 mely a verebet elriasztotta, a czinegét azon- 

 ban nem. Tótváradon a „madárkalács" nagy 

 részét is ezek ették meg ; a tis/.tán tnluicKj 

 i/al való etetés idején azonban főképpen 

 czinegék jöttek. 



Visegrádon czérnán lógó, ingó edénykékbe 

 került a czinegék eledele, melyekre a veréb 

 nem mer szállni.' 



A fészekodvaknak alacsonyan való elhelye- 

 zése mit sem használt ; két helyről ugyan azt 

 tudatják, hogy az alacsonyabban levő odvakba 

 kevésbbé ment, mint a magasabban lévőkbe, 

 de köztapasztalat szerint ez csak onnan van, 

 hogy a veréb választhatott a nagyobb vagy 



' A SoLTWKDBL-féle „Etetökarikák" hasznavehetö- 

 sóge is ezea a függesztósi módon alapul. 



Beneliiiien und Itckäniptun^j; der Sperlinge. 



Wo sie in grösserer Menge vorkommen, 

 haben sie sich überall als schädlich erwiesen, 

 besonders in der Briitezeit, indem sie aus 

 einem Teile, mancherorts aus sämtlichen 

 Nisthöhlen die nützlichen Vögel verdrängten. 

 An einigen Stellen haben sie auch die Fut- 

 terapparate okkupiert und trieben alle ande- 

 ren Vögel fort. 



Die Schutzmassnahmen bestanden vorwie- 

 gend in der Entfernung der Nester und Eier, 

 vielerorts im Abschiessen der Sperlinge durch 

 das ganze Jahr oder bloss in der Zeit der 

 Winterfütterung, in manchen Gebirgsgegen- 

 den, wie auch in Kisgaram, gelang es, die 

 Sperlinge auf dem Versuclisgebiete gänzlich 

 auszurotten, ferner in der Umgebung der 

 Ackerbauschule in Kimaszombat ihre Zahl 

 derart zu reduzieren, dass sie kaum mehr 

 sichtbar sind. x\uf der Tiefebene jedoch hat 

 der ununterbrochene Vernichtungskrieg vieler- 

 orts gerade nur so viel resultiert, dass man 

 das Brüten der Meisen bei sorgsamer Übeu- 

 wachung sichern konnte. So war z. B. im 

 Parke der Forstfachschule in Vadászerdö das 

 Hochkommen der etwa 100 Meisenjungen 

 nur durch das sukzessive Entfernen von 179 

 Sperlingseier zu erreichen. 



Behufs Fernhaltens von den Futterstellen 

 hat man in üobrócs einen mit einer Klapp- 

 falle kombinierten Futterapparat verwendet, 

 welcher zwar die Sperlinge, nicht aber die 

 Meisen verscheuchte. In Tótvárad ist sogar 

 der „Futterstein" grösstenteils durch die Sper- 

 linge verspeist worden ; in der Zeit aber, wo 

 man rein Kürbiskerne fütterte, kamen vor- 

 wiegend nur Meisen. 



In Visegrád legte man das Meisenfutter in 

 frei auf Zwirnfäden hängende, schaukelnde 

 Geschirrchen, auf welche sich die Sperlinge 

 nicht hintrauen.' 



Die niedrige Befestigung der Nisthöhlen 

 half überhaupt nichts ; von 2 Orten wird zwar 

 berichtet, dass die Sperlinge die niedriger 

 angebrachten Nisthöhlen weniger als die höher 

 hängenden okkupierten, doch kommt das er- 

 fahrungsgemäss nur davon, dass dort die Sper- 

 linge die Wahl zwischen den mehr oder we- 



' Die Verwendbarkeit der SoLTWKUELSchen „Futter- 

 ringe" beruht aucli auf diesem L'mstande. 



