404 



Ezeket tehát öszszefogatoni és kivitetem 

 a szántóföldekre. De jól el kell !i kerítés 

 minden nyilasát tömni, mert több esetben 

 megfigyeltük, hogy a fehér festékkel meg- 

 jelölt, kilakoltatott sünök másnap ismét benn 

 voltak a kertben. 



A fészekodukra nézve csaknem a verébbel 

 felérő csapás az erdei egér {Mus sylvaticus 

 L.) is. Ezek az utálatos kis rágcsálók már 

 öszszel betelepednek az odúkba, szinig liordva 

 azokat száraz tölgylevéllel, dióval s makkal. 

 Tavaszszal a családi öröm is itt éri őket. Ez 

 okból őszszel és télen is vizsgálni kell az 

 odúkat. Pillehálóval fogjuk össze e hívatlan 

 lakókat. 



Az egérpusztítás munkájából a telepen tar- 

 tózkodó erdei füleshaglyolí (Asia otíts L.) is 

 kiveszik a részüket. Ezeket az érdekes éjjeli 

 madarakat több év óta különös figyelemben 

 részesítem. Ahhoz kétség nem fér, hogy i'ven- 

 ként kétszer költenek. Az első fészekaljon már 

 márczius végén kotolnak s májusban költe- 

 nek másodszor. Megtelepülésükhöz elég volt 

 néhány tavalyi varjú- vagy szarkafészket 

 meghagynom, a melyeket e baglyok igen szí- 

 vesen foglalnak el. Köpeteiket több ízben 

 küldtem bo az Ornithologiai Központba vizs- 

 gálat végett. 



Az 1909-ben áprilistól deczemberig öszsze- 

 gyűjtött 170 Itagolyköpetben dr. Grukchik Jenő 

 vizsgálatai szerint' 'J7Ü poczok és egér, 1 

 mezei nyúitióka és 8 veréb maradványa volt 

 felismerhető. A park hasznos madaraiban 

 tehát ezek a baglyok fiaik nevelése idején 

 sem tettek kárt. 



A kék vércse {Cerchneis vespertinus L.), 

 Alföldünk oly hasznos és oly vonzó megjele- 

 nésű ragadozója is rendes lakója a telepnek. 

 Április végén, mihelyt megérkeznek, megindul 

 a harcz a varjakkal és szarkákkal. Valósá- 

 gos légi háborúskodást visznek végbe, de a 

 győztes rendesen a kék vércse marad. A 



' Aquila 1910 p. 179. 



von ihm ein jedes auf der Erde gefundenes 

 Nest schonungslos beraubt. Ich lasse die Igel 

 zusammenfangen und auf die Felder hinaus- 

 tragen. Doch muss man eine jede ÖÖ'nung 

 des Zaunes sorgfältigst verschliessen, da wir 

 oft beobachteten, dass die hinausexpedierten, 

 mit weisser Farbe markierten Igel am näch- 

 sten Tage schon wieder im Garten waren. 



Für die Nisthöhlen l>edeuten auch die 

 Waldllläuse (Mus si/iratici(s L.) eine den 

 Sperlingen fast gleiclikouimende Gefahr. Diese 

 ekelhaften kleinen Nager setzen sich schon 

 im Herbste in den Nisthöhlen fest, tragen 

 diese mit Eichenblättern, Nüssen und Eicheln 

 voll ; werden im Frühjahre hier auch von 

 den Mutterfreuden ereilt. Deshalb niuss man 

 die Höhlen auch im Herbst und Winter über- 

 wachen. Wir fangen diese unwillkommenen 

 Gäste mit Schmetterlingsnetzen heraus. 



An der Mäusevertilgung beteiligen sich üb- 

 rigens auch die auf der Anlage wohnenden 

 Waldohreulen {Asio otus L.). Diese interes- 

 santen Nachtvögel beobachte icii seit mehre- 

 ren Jahren mit besonderer Aufmerksamkeit. 

 Ich konnte zweifellos feststellen, dass sie 

 regelmässig ziveimal im Jahre hrüten. Auf 

 dem ersten Gelege sitzen sie schon Ende 

 März und schreiten im Mai zur zweiten Brut. 

 Zur Sicherung ihrer Ansiedelung inuss man 

 hier bloss einige vor; ährige Krähen- oder 

 Elsternester stehen lassen : sie werden von 

 dieser Eule anstandslos bezogen. Die Eulen- 

 gewölle sendete ich mehreremal der Ung. 

 Ornithologischen Centrale zur Untersuchung 

 ein. 



In den im .lahre 1909 vom April bis Dezem- 

 ber gesammelten 170 Gewöllen konnte Dr. 

 Eugen Greschik' die Reste von 270 Mäusen, 

 1 Junghäsclien und 'i Sperlingen feststellen. 

 Im Bestände der nützlichen Vögel unseres 

 Parkes hatten also diesen Eulen auch wäh- 

 rend des Erziehens der Jungen keinen Schaden 

 verursacht. 



Auch der Abeiidfalk {Cerchneis vespertinus 

 L.), dieser so nützliche und anmutige Charak- 

 tervogel unserer Tiefebene gehört zu den 

 regelmässigen Bewohnern der Anlage. Nach 

 ihrer Ankunft, Ende April, beginnt der Kampf 

 mit den Krähen und Elstern um den Besitz 

 der Nester. Sie führen einen wahrhaften Krieg 



' Aquila 1910. Pag. 179. 



