413 



Az intézeti épület díszítései között fekvő 

 lyukakban a sarlósfecske [Micropus apvs L.) 

 legalább is 20 párban költ. Ez az egyedüli 

 fészkelő helye itt a környéken. 



A vonulás alatt a következő fajok telepedtek 

 le rövidebb időre a parkban : a kakuk {Cucu- 

 lus canorus L.), búbos banka {Upupa epops 

 L), kormos légykapó {Muscicapa atricapïlla\j.), 

 kis légykapó {Muscicapa parva Bechst. egy 

 esetben), seregély {Starnus vulgaris L.), réti 

 pipis {Anthus praíentis L.\ sárga billegető 

 (Motacilla flava L.), erdei szürkebegy {Accentor 

 modularis h), kerti poszáta {Sylvia simplex 

 Lath.), kis poszáta {Sylvia curruca L.), géze 

 {Hypolais hypolais L.), örvös rigó {Turclus 

 torquatus L. 1 esetben), énekes rigó (TnnJus 

 musicus L. nagy számmal). 



Télnek idején a vetési varjú {Corvus fru- 

 gilegus L.), a szarka {Pica pica L.), a szajkó 

 {Oarrulus glandarius L.). a magtörő {Nuci- 

 fraga caryoeatactes L.), a kenderike {Canna- 

 bina cannahina L.), a nyiri zsezse {Cann. 

 linaria L ), a csiz {Chrysomitris spinus L.), 

 a süvöltő {Pyrrhida pyrrlnda L.), a fenyves 

 czinege {Parus ater L.) es a iiúros rigó {Tur- 

 dus viscivorus L.) tartózkodtak a parkban. 

 1910 telén egy hajnalniadarat {Tichodroma 

 muraria L.) figyeltem meg az intézet falán. 



Végül még azon megfigyeléseimről akarok 

 említést tenni, melyeket az időjárásnak a 

 madarak költésére való befolyásáról volt 

 alkalmam eszközölni. A hideg, esős idő, amilyen 

 pl. 1912. év tavaszán volt. a költést 10—14 

 nappalis hátráltatja. 1910 és 1911 évben a 

 feketerigonak már április 23-án kikelt tiókái 

 voltak, miglen 1912-ben ugyanazon időtájt a 

 fészekben még csak 1 — 2 tojás volt. A nyári 

 viharok és kitartó esőzések valóságos pusztí- 

 tást visznek végbe a madárfészkekben. 



A szél a fészkek egy részét (különösen a 

 pinty és poszáta fészkeket, mert ezek rende- 

 sen csak igen lazán vannak az ágakhoz 

 erősítve) ledobja vagy elrontja. A kitartó 

 hideg eső következtében a madár kénytelen 

 tojásait hosszabb időre elhagyni, minek követ- 

 keztében a tojás a kiköltésre legtöbbnyire 

 alkalmatlanná lesz. A fiókák, még ha tollasak 



In den Nischen der Verzierungen des An- 

 staltsgebäudes nisteten mindestens 20 Paare 

 Microims apms. In der Gegend ist dieses ihr 

 einziger Nistplatz. 



Während des Zuges haben sicli folgende 

 Arten auf kürzere Zeit im Parke niedergelas- 

 sen : der Kukuk {Ouculus canorus L.), 

 Wiedehopf {Upupa epop>s L.), Trauerfliegen- 

 schnäpper {Muscicapa atricapilla L.), Zwerg- 

 rtiegenschnäpper {Muscic. parva Bechst. — in 

 einem Falle), gemeiner Star {Sturnus vidgaris 

 L.), Wiesenpieper {Anthus pratensis L.), 

 Kuhstelze {Motacilla flava L.), Heckeiibrau- 

 nelle {Accentor modtdaris L.), Gartengrasniücke 

 {Sylvia simplex Lath.), Zaungrasmücke {Sylvia 

 curriica L.), Spötter {Hypolais hypolais L.), 

 Schildamsel {Turdus torquatus L. — in 

 einem Falle), Singdrossel {Turdus musicus L 

 — in grosser Zahl). 



Im Winter haben sich : die Saatkrähe 

 (Corvus frugilegus L.), die Elster {Pica pica 

 L.), der Eichelhäher [Garrulus glandarius 

 L.), der Nussliäher {Nucifraga caryoeatactes 

 L.), der Bluthäntling {Cannabina caimabina 

 L.), der Birkenzeisig {Cann. linaria L.), der 

 Erlenzeisig {Chrysomitris spinus L.), der 

 Gimpel {Pyrrhula pyrrhula L.), die Tannen- 

 meise {Parus ater L.), und der Misteldrossel 

 {Turdus viscivorus L.) im Parke angesiedelt. 

 Im Winter 1910 hatte ich die Gelegenheit 

 auf der Mauer des Instituts einen Mauerläufer 

 {Tichodroma muraria L.) zu beobachten. 



Zum Schlus.-e möchte ich noch jene meiner 

 Beobachtungen erwähnen, die ich bezüglich 

 des Einflusses der Witterung auf das Brüten 

 machte. Das kalte, nasse Wetter, wie es z. 

 B. im Früiijahr 1912 vorherrschend war, 

 verzögerte das Brüten um 10 — 14 Tage. Am 

 23. April der Jahre 1910- und 1911. hattedie 

 Schwarzamsel ausgebrütete Junge, während 

 sich im Jahre 1912 um dieselbe Zeit in ihrem 

 Neste nur 1 — 2 Eier befanden. Sommergewitter 

 und andauernder Regen haben wahre Ver- 

 nichtungeu der Nester zur Folge. 



Der Wind zerstört einen Teil der Nester 

 oder er wirft sie herunter (besonders jene 

 der Finken und Grasmücken, die nur lose 

 an den Zweigen befestigt sind). Infolge des 

 kalten, andauernden Regens sind die Vögel 

 gezwungen, ihre Eier auf längere Zeit zu 

 verlassen, Avodurch sie zum Ausbrüten zumeist 

 ungeeignet werden. Die Jungen geben in 



