415 



Madárvédelem a magyar közép- 

 iskolában. 



Irta : GaAl István dr. 



Általánosan elismert tény, hogy az állat- 

 védelmi törvényeket nem szentimentális okok- 

 ból, hanem a gyakorlati haszon szempont- 

 jából alkották; viszont azonban a törvények 

 végrehajtása, illetve a pusztítás megakadá- 

 lyozása mégis legföként az emberi szenti- 

 mentálizmusra támaszkodik. S ha ez így van, 

 mi sem természetesebb, mint hogy gyermek- 

 korában iparkodunk hatni az emberre. Vilá- 

 gosabban és igazabban nem is lehet ezt 

 kifejteni, mint ezt Hbríun Ottó tette az Or- 

 szágos Állatvédő Egyesület 1900-iki közgyű- 

 lésén, ezeket mondván : 



„Nekünk cselekvésünk legjavával mindent 

 el kell követnünk, hogy a madár rédelem esz- 

 méjét bevigyiik az iskolába s ott valami állandó 

 intézmény alakjában iparkodjunk reáhatni a 

 még romlatlan, alaküható gyermek lelkidetére. 

 Egyedül ebben látom én egy jobb, ethikai 

 tartalma szerint nemesebb jövő biztosítékát." 



A mint tudva van, Herman OTTó-nak a „Ma- 

 darak és Fák Napja" meghonosítását czélzó 

 eszméje 1906-ban testet öltött. Követte 

 ezt — ugyancsak Apponïi kultuszminiszter- 

 sége idején — az „Országos Ifjúsági Madár- 

 védő Liga" szervezése (1908.) Ez utób- 

 bira vonatkozó rendeletet is így vezeti be a 

 miniszter: „Az állatvédelemnek eredményes fel- 

 karolása csakis az ifjúság nevelésével érhető el." 



A fentebbi idézetek ugyan nem határozzák 

 meg pontosan, de a gyakorlati kivitel azt 

 igazolja, hogy iskolán itt népiskolát s ifjúsá- 

 gon az elemi iskolák tanulóit értették. Nem 

 vitatható el, hogy mind a két rendelet igen 

 nagy fontosságú s hatalmas lépéseket jelen- 

 tenek a madárvédelem terén. A legújabb 

 statisztikai adatok szerint^) 2813 helyen tar- 

 tottak niadárnapot, a mi az összes elemi isko- 

 lák 17"/o-ának felel meg. A százalék még 



' Fodor ÁkpId : A Madarak éa Fák Napjáról szóló 

 iskolai jelentések II. Évkönyve. Budapest, 191í). 



Vogelschutz in Ungarns Mittel- 

 schulen. 



Von Dr. Stephan v. GaAl. 



Es ist eine allgemein anerkannte Tatsache, 

 dass die Tierschutzgesetze nicht aus Senti- 

 mentalität, sondern aus Gründen des prak- 

 tischen Nutzens zustande kamen ; demgegen- 

 über basiert die Durchführung dieser Gesetze, 

 d. i. die Verhinderung des Tiermordens 

 hauptsächlich auf der menschlichen Sentimen- 

 talität. Wenn dem so ist, so ist nichts natür- 

 licher, als wenn man auf die Menschheit wäli- 

 rend des Kinderalters einzuwirken trachtet. 

 Mit mehr Klarheit und Wahrheit konnte dies 

 kaum ausgeführt werden, als es Otto Herman 

 in der Generalversammlung des Landes-Tier- 

 schutzvereines im Jahre 1900 tat, indem er 

 aussprach ; 



„Wir müssen unser Bestes daran setzen, 

 îw«. den Vogelschutz in den Schulen einzu- 

 bürgern und dort in Form einer ständigen 

 Institution trachten, auf das unschuldige em- 

 pfängliche Kindergemüt einzuwirken. Einzig 

 und allein hierin erblicke ich die Garantie 

 für eine bessere, ihrem ethischen Gehalte 

 nach edlere Zukunft". 



Wie bekannt, wurde Otto Hermans Idee, 

 die Einführung des „Vogel- und Baumtages" 

 im Jahre 1906 zur Wirklichkeit. Im Jahre 

 1908 folgte — ebenfalls zur Zeit als Apponyi 

 Minister für Unterricht war — die Organi- 

 sierung (1er LandesvogelschiUz - Liga der 

 Jugend. Die hierauf bezügliche ministerielle 

 Verordnung beginnt mit folgenden Worten : 

 „Die erfolgreiche Förderung des Tierschutzes 

 kann nur durch Erziehung der Jugend 

 erreicht werden". 



Obige Zitate geben zwar nicht genau an, 

 dass unter Schulen die Volksschule und unter 

 der Jugend die Volksschüler zu verstehen 

 sind, doch ergibt sich dies aus der praktischen 

 Ausführung. Es kann nicht geleugnet werden, 

 dass beide Verordnungen ungemein wichtige 

 und mächtige Fortschritte auf dem Gebiete 

 des Vogelschutzes bedeuten. Laut den neue- 

 sten statistischen Daten ' wurde der Vogeltag 

 an 2813 Stellen gehalten, was 17Vo sämtli- 



' FoDOR Árpád : A Madarak és Fák Napjáról szóló 

 iskolai jelentések II. Évkönyve. Budapest, 1912. 



