416 



csekély ugyan, de az előző évihez képest 

 (8'5"/o) n^sy ^ haladás és alapos a fejlődés 

 reménye, llendkiviil érdekes és jelleniző az 

 a kis adat, — a mit az „Aquila" muh evi köte- 

 tében olvastam, — hogy Breznóbányán 1908 

 óta a madárvédelem rendes tantárgy az elemi 

 iskolál)aii s abból h gyermekek vizsgát is 

 tesznek. 



Itt jegyzem meg azt is, hogy a külföld 

 alig egy-két kultúrállama jutott még idáig is. 

 Legújabban azonban főként Német-, Franczia- 

 és Svédországban mind nagyobb tért hódit 

 a madárvédelem — az elemi iskolában. 



Nem tehetek róla, de valóban el sem tudom 

 gondolni, miért hagyták mindeddig és min- 

 denütt figyelmen kívül a középiffl-olát? Sőt 

 még a polgári iskolákról és tanítóképző inté- 

 zetekről is megfeledkeztek. Talán azt hiszik, 

 liogy a középfokú tanintézetek növendékei- 

 nek nincs szükségük semmi ilyen irányú 

 figyelmeztetésre és buzdításra? Vagy talán 

 elégségesnek vélik az alíóbb osztályokban 

 újabban bevezetett heti két órás természet- 

 rajzot arra nézve, hogy a középiskolai tanu- 

 lókat az állatvédelem eszméjének megnyer- 

 jük? Ez utóbbi kérdésre határozott ,nem"- 

 mel kell válaszolnom. Tiz esztendei tanári 

 praxisom alapján mondhatom, hogy ha a 

 középiskolai tanítás és nevelés bizonjos fokig 

 tompítja vagy talán el is fojtja a szóban levő 

 hajlandóságokat, de az ifjút egyáltalán nem 

 teszi hasznos és védendő állataink aktiv ba- 

 rátjává. Már pedig nekünk ilyenekre van 

 égető szükségünk. 



A mikor ezelőtt 7 — 8 esztendővel a Magyar 

 Ornithologiai Központtal, mint intézménynyel, 

 valamint lelkes és fáradhatlan vezetőségével 

 megismerkedtem, mindez megjárta elmémet. 

 S jóllehet munkabirásom legjavát más tudo- 

 mányágnak szenteltem, mégis elhatároztam, 

 hogy elvégzem, ami reám bízatott. 



Főként három dolgot tartottam szem előtt. 

 az egyik, hogy 1902 — 1912. működésem szín- 

 terén a dévai állami főreáliskolában a niadár- 



cher Volksschulen ausmacht. Der Prozent- 

 satz ist zwar noch gering, doch ist der Fort- 

 schritt dem vorangegangenen Jahre (S'o"/,,) 

 gegenüber bedeutend und daher begründete 

 Hort'nung zu wcitercni Fortschritte vorhanden. 

 Ungemein interessant und bezeichnend ist 

 eine kleine Noiiz in dem vorjährigen Aquila- 

 Bande, wonach in Breznóbánya seit 1908 

 der Vogelschutz ordentlicher Lehrgegenstand 

 ist, aus welchem die Schüler sogar auch 

 Prüfung zu bestehen haben. 



Hier möchte ich auch bemerken, dass von 

 den ausländischen Kulturstiiaten kaum 1 —2 

 bis hieher gelangen konnten. In neuester 

 Zeit sind es jedoch hauptsächlich Deutsch- 

 land, Frankreich und Schweden, wo der 

 Vogelschutz in den Volksschulen immer 

 mehr und mehr Boden gewinnt. 



Ich kann nichts dafür, doch ist es mir 

 unerklärlich, weshalb man bisher immer und 

 überall die Mittelschulen übersah ? Sogar 

 auch die Bürgerschulen und Präparandien 

 wurden ausser acht gelassen. C41aubt man 

 vielleicht, dass die Schüler der Mittelschulen 

 keinen diesbezüglichen Unterricht und keine 

 Aneiferung benötigen ? Oder glaubt man 

 vielleicht dass die neuerdings in die unteren 

 Klassen eingeführten, wöchentlich in 1 — 2 

 Stunden vorgetragenen naturhistorischen Lehr- 

 gegenstände genügen, um die Schüler der 

 Mittelschulen dem Tierschulze zu gewinnen? 

 Auf letztere Frage muss mit einem bestimmten 

 „Nein" geantwortet werden. Auf Grund mei- 

 ner zehnjährigen Lehrpraxis kann ich aus- 

 sagen, dass Unterricht und Erziehung in der 

 Mittelschule die in Rede stehenden Neigungen 

 zwar bis zu einem gewissen Grade herab- 

 mindern, eventuell sogar auch unterdrücken, 

 jedoch die Jugend durchaus nicht zum aktiven 

 Freunde unserer nützlichen und schutzbedürf- 

 tigen Tierwelt erziehen. Gerade solche brau- 

 chen wir jedoch am notwendigsten. 



Seit ich vor etwa 7 — 8 Jahren das 

 Institut der Königl. Ungarischen Ornitholo- 

 gischen Centrale und deren begeisterte uner- 

 müdliche Leitung kennen lernte, ging mir all 

 dies öfters durch den Kopf. Und obwohl ich 

 den grössten Teil meiner Arbeitskraft einem 

 anderen Wissenschaftszweige widmete, ent- 

 schloss ich mich demnoch, das durchzuführen, 

 was mir anvertraut wurde. Es waren haupt- 

 sächlich drei Gesichtspunkte, welche ich vor 



