432 



Különös érzelmekkel iildögéltPiii az elmiilt 

 (1911) október havának 10-ik napján a dolo 

 niitok fenséf^esen vad Fella-völgyében robogó 

 Pontebba-vasut gyorsvonatján, Imgy végig 

 rohanva Észak-Olaszország olajfás szőlőültet- 

 vényein és rizsföldjein, Lombardia székhelyé- 

 nek, Milánónak érintésével, Torinóba igyekez- 

 zem, Pieraontnak s egykor a szard királyság- 

 nak és egész Olaszországnak is fővárosába. 



Nem az ott rendezett nemzetközi ipar- és 



munkakiállítás csábított az utazásra, nem is 



a derült déli ég vagy az olasz művészet, 



hanem az ott ülésező nemzetközi állatvédő 

 kongresszus. 



Hogyne lüktettek volna bennem „különös 

 érzelmek", mikor arra gondoltam, hogy az 

 utas minden egyebet találhat a szép Itáliá- 

 ban, de jó indulatot az állatok iránt csak 

 ritkán s most mégis nemzetközi tanácskozá- 

 sokra gyűl egybe egy csomó idegen azon a 

 földön, melynek lakói milliószámra fogják és 

 fogyasztják a tőlünk délre vonuló hasznos 

 madarakat. 



Nem tagadom a „különös érzelmek" mel- 

 lett nem kevésbbé eltöltött a kíváncsiság is s 

 folyvást bizgatott a kérdés: vájjon, hogy 

 miképpen fog festeni egy állatvédő kongresz- 

 szus az ornithophagok e klasszikus hazájá- 

 ban? lesz-e sikere, súlya? s nem fog-e az 

 eredmény a jó ügynek inkább kárára, mint 

 hasznára válni? 



Ilyen benső kérdezgetés és kétkedés közt 

 nézegettem fülkém ablakából a mellettem el- 

 maradó vidéket. Pontebbától Milánóig 462 

 km. hosszú az útvonal s innen Torinóig 150 

 km., azaz összesen 612 km. Elég nagy darab 

 földön visz tehát keresztül a vasút s bár 

 tüzetes szemlélődésre nem sok időnk marad 

 az egyes pontokon, egészben mégis elég sokat 

 láthatunk, ha jól nézünk. Sajnos, a mit én 

 kerestem, azt csak elvétve láttam: t. i. mada- 

 rat. Szinte óriási kert az egész táj, csupa 

 ültetvény, kultúra, a sivárság minden nyoma 

 nélkül s azt vélnők, e tengernyi szeder- és 

 olajfa, meg szőlőlugas csak úgy hemzseg a 

 szárnyasok sokaságától . . . ámde nagyban 

 csalódunk. Sehol az ágakon nem ugrál madár- 



Am 10. Oktober des verflossenen Jahres 

 (1911) sass ich von ganz eigentümlichen Ge- 

 füiilen durchdrungen in einem Schnellzuge 

 der Pontebbabalm, welcher das wildromantische 

 Dolomitental des Fellabaches durchsauste, um 

 die Reisfelder und ölbaumbiístaníicnen Wein- 

 pflanzungen Norditalieas durcheilend, mit Be- 

 rührung der lombardischen Hauptstadt Milano 

 die ehemalige Residenz des sardisclien König- 

 reiches und ganz Italiens, die Hauptstadt 

 von Piémont, Torino zu erreichen. 



Nicht die hier arrangierte internationale 

 Industrie- und Arbeit-Ausstellung war es, 

 welche mich zur Reise verlockte, auch nicht 

 der wolkenlose südliche Himmel oder die 

 Kunst Italiens, sondern der hier tagende Tier- 

 schutz-Kongress. 



Es mussten mich ja ganz „eigentümliche 

 Gefühle" beschleichen bei dem Gedanken, 

 dass man im schönen Italien alles andere 

 linden kann, nur selten jedoch Sinn und Herz 

 der Tierwelt gegenüber und iloch versammeln 

 sich behufs internationaler Heratungen die Teil- 

 nehmer fremder Länder gerade in dem Lande, 

 dessen Bewohner die verschiedensten Arten 

 unserer nach Süden wandernden nützlichen 

 Vögel millionenweise fangen und verzehren. 



Neben den „eigentümlichen Gefühlen" emp- 

 fand ich unleugbar auch Neugierde und 

 fortwährend beschäftigte mich die Frage, wie 

 wohl ein Tierschutz-Kongress in dieser klassi- 

 schen Heimat der Oruiihophagen aussehen 

 kann ? ob derselbe auch erfolgreich und 

 gewichtig sein wird ? ol) das Resultat der 

 guten Sache nicht mehr zum Schaden als 

 zum Nutzen gereichen werde? 



Unter solch innerlichen Fragen und Zweifeln 

 schaute ich durch das Fenster meiner Abtei- 

 lung auf das vorüberfliegende Gelände. Von 

 Pontebba bis Milano beträgt die Strecke 462 

 Kilometer, von hier bis Torino 150 km, im 

 ganzen daher 612 km. Die Bahn führt also 

 durch ein grosses Stück Land und wenn auch 

 an den einzelnen Punkten nicht viel Zeit zur 

 eingehenderen Besichtigung verbleibt, kann 

 man im grossen und ganzen dennoch ziem- 

 lich vieles sehen, wenn man nur gut hin- 

 schaut. 



Was ich suchte, nämlich Vögel, konnte ich 

 nur sporadisch erblicken. Das ganze Gelände 

 hat fast den Anschein eines einzigen riesigen 

 Gartens, lauter Plantagen, überall Kultur ohne 



