434 



is akadtam madárra, még pedig temérdek 

 sokra és nyomban el is akarom árulni : hol, 

 hogy az idegenből jövő ornithologust megkímél- 

 jem a hiábavaló fáradságtól, melyben kétség- 

 telenül része lenne, ba a megszokott módon 

 és az ismeretes utakon iparkodnék Olaszföld 

 madárfaunáját tanulmányozni. Itt nem a sza- 

 badban, kirándulásokon, messzelátóval fegy- 

 verzett szemmel érhetünk leghamarább czél- 

 hoz, hanem a városok legforgalmasabb terein : 

 a piaczokon, a csemegeüzletekben és a mészár- 

 székekben ! Oda künn az ijesztően néptelen 

 kertek, ültetvények nem is sejtetik velünk, 

 hogy mennyi madár van mégis Olaszország- 

 ban, kivált igy vonulás szakában, csakhogy 

 persze ez a madárság nem olyan eleven, sür- 

 gölődő, hangos népség ám mint a mienk, hanem 

 mozdulatlan, néma és holt. Szakajtókosarak- 

 ban vagy kupaczokban felhalmozva, csomókba 

 fűzve, zsinegen lógva láthatjuk a madarak 

 ezreit minden reggel az említett helyeken s 

 ha alkonyat felé ugyancsak végigjárjuk azokat, 

 ámulva tapasztalhatjuk, hogy számuk mennyire 

 megfogyott, sőt itt-ott, a hol reggel még gar- 

 madában hevert vagy csüngött a sok-sok apró 

 madárhulla, hírmondó sem akad belőlük. Hová 

 lettek ? Elvándoroltak a konyhába és az ízle- 

 tes risottóba vagy polentába sütve az ínyencz- 

 kedő gyomrokba. Valaha nálunk is szerepelt 

 vendéglőink étlapjain az „apró madarak 

 hagymával" étel és sajnos még most is sze- 

 repel a „fenyvesmadár" ; — de szó, a mi szó, 

 ezzel a nyalánksággal a mi józan népünk 

 soha sem élt, hanem csak egyesek, a kuli- 

 náris élvezetek szeczesszionistái csiklandozták 

 vele ízlelő szerveiket. Másként a román népek, 

 kivált az olaszok. Náluk az apró madarak, az 

 „ncceli jnccoli". emberemlékezet óta — mint 

 köztudomású — valósággal néptáplálék számba 

 mennek s válogatás nélkül mohón költi el ez 

 apróságokat tömegesen — épp azért, mert 

 apróságok, sok kell belőlük — szegény és 

 gazdag, munkás és úr egyaránt. A honos és 

 állandó fajokat már szinte régen kipusztítot- 

 ták, berendezkedtek hát olyképpen, hogy a 

 vonulás szakában jövő-menő madárságot, a 

 technika haladott eszközeit hatványozott fur- 

 fanggal alkalmazva, lehetőén minél kiadóbban 

 kerítsék meg. Belátás, emberi érzület, a 

 madárság jelentőségének felismerése ismeret- 

 len hangok az olasz lélek hangszerein. Az olasz 

 a madárban nem lát mást, mint a mi népünk 



mich zu versichern, dass ich auch anderwärts 

 Vögel antraf und zwar ungeheuer viele. Ich 

 werde es auch gleich verraten: wo, damit 

 ich den aus der Fremde hieherkoinmenden 

 Ornithologen von der unnötigen Mühe ver- 

 schone, die Ornis Italiens in der gewohnten 

 Weise und auf den bekannten Wegen zu 

 studieren. Hier gelangt man nicht im Freien, 

 auf Exkursionen, mit Feldstecher bewaffnetem 

 Auge am ehesten zum Ziele, sondern auf 

 den Plätzen der Stadt, wo der grösste Ver- 

 kehr stattfindet, auf den Märkten, in den 

 Delikatessenhandlungen und in den Fleisch- 

 bänken. Draussen in den erschreckend ent- 

 völkerten Gärten und Plantagen haben wir 

 gar keine Ahnung, wie viele Vögel es dennoch 

 in Italien gibt, besonders zur Zugzeit, nur 

 sind diese Vögel nicht das lebhafte, liebende, 

 lärmende Volk wie bei uns, sondern dieselben 

 sind bewegungslos, stumm und tot. In Körbchen 

 oder Häufchen gesammelt, zu Büscheln zu- 

 sammengebunden und aufgehängt sieht man 

 an den erwähnten Plätzen des Morgens 

 Tauseude Vögel aufgestapelt und wenn man 

 abends wieder an denselben vorübergeht, 

 macht mau verwundert die Erfahrung, wie 

 stark die Anzahl der Vögel abgenommen hat, 

 dass sogar an manchen Plätzen, wo morgens 

 die vielen, vielen kleinen Vogelkadaver noch 

 in Massen herumlagen oder hingen, auch 

 nicht ein einziger verblieben ist. Wo sind sie 

 hingekommen? Sie wanderten in die Küciie, 

 und von hier in den schmackhaften Risotto 

 oder in die Polenta gebraten in den Magen der 

 italienischen Feinschmeker. Einstens gab es 

 auch auf den Speisekarten unserer Restaurants 

 eine Speise namens „Kleine Vögel mit 

 Zwiebel" und sind leider auch heute noch 

 die „Krammetsvögel" auf denselben zu tinden. 

 doch kitzelten sich bei uns mit diesen nur 

 einige Sezessionisten der kulinarischen Ge- 

 nüsse ihre Geschmacksorgane — unser nüch- 

 ternes Volk hatte nach diesen Leckerbissen 

 nie Verlangen. Ganz anders die romanischen 

 Völker, besonders aber die Italiener. Bei diesen 

 galten die kleinen Vögel, die „iicceUi piccoli" 

 seit Menschengedenken — wie dies allgemein 

 bekannt ist — als wirkliche Volksnahrung, 

 und werden diese Kleinvögel von Arm und 

 Reich, Hoch und Nieder ohne Ausw'ahl heiss- 

 hungrig in Massen — eben weil sie klein 

 sind, braucht man viel von ihnen — verzehrt. 



