487 



buhút, a ragadozó és kártékony madarak 

 könnyebbszerrel való elejtésére. 



És micsoda büszkeséggel tér vissza a madár- 

 vadász a sikeres kirándulás után ! Tanúja 

 voltam Veronában egyik este, mikor két vadász 

 egy fiúval vadászatról visszakerült a városba. 

 A fiú vitte egyik kezében a gombavégű. szö- 

 geshegyű dúczot. másik kezében a fűzvessző- 

 ből csinált szűk kalitkában a kuvikot {Civetta), 

 a puskások pedig zsinegháló tarisznyájukban 

 egyenként legalább 150 db. apró madarat 

 czipeltek s kiakasztva, liogy a járókelők figyel- 

 mét biztosan felkeltsék, néhány fekete rigót ! 

 Oly öntelten, szenvedélytől lobogó arczczal 

 tartottak a főutczára, mintha legalább is 

 mindmegannyi medvét ejtettek volna el s muto- 

 gatták magukat hősökként a korzó legsűrűbb 

 közönségnek. 



Ilyen viszonyok közt bizony nagy várako- 

 zással és a sikerbe vetett kevés reménység- 

 gel léptem a torinói Vincenzo Troya-terembe, 

 a hol az Olaszországban elsőizben tartott nem- 

 zetközi állatvédő-kongresszus ülésezett 1911 

 okt. 12 — 15-ig. A tárgysorozat 18 pontban 

 felölelte az állatvédelem összes aktuális kér- 

 déseit s köztük a 14-ik pont — az engem 

 különösen érdeklő — igy szólt: „A hasznos 

 madarak helyi védelme és biztosítása. Nem- 

 zetközi egyezmény a vonuló madarak védelme 

 érdekében". 



Hát csakugyan lehet eö'éléröl is beszélni 

 ezen a kongresszuson ? Itt, a hol a talaj siva- 

 tag és a szó természetesen pusztában hang- 

 zik el? Fülelgettem, tapogatóztam, kérdezős- 

 ködtem előzetesen és ime, nagy meglepeté- 

 semre olyan dolgokat hallottam Eiccabone 

 FEEENcztől, az immár 4Ü év óta fennálló 

 torinói állatvédő-egyesület jóságos szemű, 

 tisztes munkában megőszült, nagyszakállú tit- 

 kárától, ki egyúttal a kongresszusnak is lelke 

 volt, a melyek a mily meglepők, épp oly 

 tanulságosak voltak. mondta, hogy amaz 

 intézmények közül, a minők a hatásos madár- 

 védelem előfeltételeinek legerősebb téuye- 



dadurch dem im Verstecke lauernden Vogel- 

 steller Gelegenheit geben, mit einem Schusse 

 10 — 20 Stück derselben zu erlegen. Zu diesem 

 Zwecke wird übrigens auch der Steinkauz 

 (Civetta) benützt, genau so wie bei uns der 

 Uhu (Gufo reale) behufs leichteren Erlegens 

 der schädlichen und der Raubvögel. 



Und mit welchem Stolze ein solcher Vogel- 

 jäger von einer erfolgreichen Exkursion 

 zurückkehrt! In Verona war ich eines Abends 

 zugegen, als zwei Jäger mit einen Knaben von 

 der Jagd in die Stadt heimkehrten. Der 

 Knabe trug in einer Hand den pilzförmig 

 endigenden, an der Spitze mit einem Nagel 

 versehenen Schlag, in der anderen Hand in 

 einem aus Weidenruten geflochtenen engen 

 Bauer den Kauz (Civetta), die Jäger trugen 

 in Netzen je 150 Kleinvögel und, um die Auf- 

 merksamkeit des Publikums ganz sicher auf 

 sich zu lenken, ausgehängt einige Amseln. 

 Mit leidenschaftlich erregten Gesichtern und 

 so selbstbewusst strebten sie der Hauptstrasse 

 zu, als hätte jeder mindestens einen Bären 

 erlegt und zeigten sich als wahre Helden auf 

 dem Corso, wo das Publikum am dichtesten war. 



Unter solchen Verhältnissen betrat ich mit 

 grossen Erwartungen und betreffs der Resul- 

 tate geringen Hoffnungen den Vincenzo Troya- 

 Saal in Torino, wo der in Italien zum ersten 

 Male gehaltene internationale Tierschutz- 

 Kongress vom 12. bis 15. Oktober 1911 tagte. 

 Die Tagesordnung umfasste in 18 Punkten 

 sämtliche aktuellen Fragen des Tierschutzes 

 und lautete unter diesen der 14. Punkt, 

 welcher mifh am meisten interessierte, fol- 

 gendermassen : „Lokaler Schutz und Siche- 

 rung der nützlichen Vögel. Internationale 

 Vereinbarung zum Schutze der Zugvögel." 



Also kann man auf diesem Kongresse wirk- 

 lich auch von derartigen Dingen sprechen? 

 Hier, wo der Boden einer Wüste gleich ist 

 und das Wort naturgemäss ungehört verhallt? 

 Ich suchte, fragte, forschte und hörte zu 

 meiner grossen Verwunderung solche Sachen 

 von Fr.4nz Riccabone, dem in Arbeit ergrauten, 

 gutmütig blickenden, langbärtigen Sekretär 

 des schon seit 40 Jahren bestehenden Tier- 

 schutz-Vereines von Torino, der zugleich auch 

 die Seele des Kongresses war, welche ebenso 

 überraschend als lehrreich waren. Von ihm 

 wurde mir mitgeteilt, dass von jenen Insti- 

 tutionen, welche die mächtigsten Faktoren 



