439 



tömeges terjesztése az iskolákban és nép- 

 könyvtárakban". 



Indítványomat, melyet a kongresszus egy- 

 hangúan elfogadott, franczia nyelven, írásban 

 is átadtam az elnökségnek, hogy annak teljes 

 szövegét biztosítsam. 



Utánam még Feereri konzul, CuBiLonak a 

 montevideoi állatvédöegyesület elnökének a 

 madárvédelmet érintő közléseit olvasta föl, 

 majd Lombard terjesztette elő az amster- 

 dami állatvédő-egyesületnek a fecskék oltal- 

 mazását szorgalmazó értekezését, Förster ber- 

 lini egyetemi tanár pedig szót emelt nemcsak 

 a merőben hasznos madarak megvédése érde- 

 kében, hanem az oltalmat kiterjeszteni óhajtja 

 olyan fajokra is, melyek már-már annyira 

 megritkultak, hogy kiveszésiik szinte előre- 

 látható. 



Nyugodt lélekkel mondhatom a kongresszus 

 e részben is teljesen kielégített. Nem vártam 

 tőle ennyit ; s ha nem marad Írott malaszt, 

 a mit határoztunk, egy lépéssel mindenesetre 

 előbbre jutunk azon az ösvényen, melyen 

 szárnyasaink javát iparkodunk biztosítani. 



Torinóból elmentem a már teljesen dél- 

 szaki növényzettel ékeskedő, festőién szép 

 fekvésű Genovába, a Riviera di Levante-t a 

 Riviera di Ponente-től elválasztó hatalmas 

 kikötővárosba. Gyönyörködtem az igazán „la 

 superba" jelzőre érdemes város meseszerű 

 függő kertjeiben, pálma-, narancs- és babér- 

 ültetvényeiben — de bíz madarat itt sem igen 

 láttam, legfeljebb néhány, az ember elől ijed- 

 ten a magasba menekülő verebet {Passera), 

 fekete rigót {Merlo nero), a legsűrűbb helye- 

 ken settenkedő füzikét {Liii), szürkebegyet 

 {Passera scopajolo) és poszátát (Beccofico), 

 melyek szerencsésen átmenekültek a tenger- 

 partig Lombardián és Ligurián kérészül annyi 

 sok lesipuskás figyelmét s annyi sok mada- 

 rásztanyát elkerülve. Hogy azonban életük 

 még itt sincsen valami nagy biztonságban, 

 annak hangos tanúságát adta az a sok, időn- 

 ként feldördülő puskalövés, mely a hegyolda- 



vielerorts eingebürgerten Institutionen des 

 „Vogel- und Baumtages" sowie der „Jugend- 

 lichen Vogelschutz-Liga", ebenso auch das 

 massenhafte Verbreiten einschlägiger Flug- 

 schriften, Kalender usw. in Schulen und 

 Volksbibliotheken. " 



Meinen Antrag, welchen der Kongress ein- 

 stimmig akzeptierte, übergab ich in franzö- 

 sischer Sprache auch schriftlich dem Präsi- 

 dium, um dessen vollständigen Wortlaut zu 

 sichern. 



Nach mir wurden noch von Konsul Ferreri 

 die Vogelschutz -Mitteilungen von Cubilo, 

 dem Präsidenten des Tierschutz-Vereines in 

 Montevideo vorgelesen, dann von Lombard die 

 Abhandlungdes Tierschutz-Vereines in Amster- 

 dam über den Schutz der Schwalben vorge- 

 legt ; Förster, Professor an der Universität 

 von Berlin erhob sein Wort, damit nicht nur 

 die unbedingt nützlichen Arten, sondern auch 

 jene geschützt werden, welche schon derart 

 selten wurden, dass ihre Ausrottung schon 

 fast voraussichtlich ist. 



Ich kann mit ruhigem Gewissen aussprechen, 

 dass mich der Kongress auch in diesem Teile 

 vollkommen befriedigte. Ich hatte weniger 

 erwartet; und wenn die gefassten Bestim- 

 mungen nicht nur auf dem Papier bleiben, 

 so gelangen wir jedenfalls einen Schritt 

 weiter auf jenem Wege, auf welchem wir 

 das Wohl unserer Vogelwelt zu sichern be- 

 strebt sind. 



Von Torino begab ich mich in das malerisch 

 schön gelegene, schon fast ganz mit tropischer 

 Vegetation geschmückte Genova, in die mächtige 

 Hafenstadt, welche die Riviera di Levante 

 von der Riviera di Ponente trennt. Ich 

 ergötzte mich an den märchenhaften Hänge- 

 gärten, an den Palmen-, Orangen und Lorbeer- 

 Plantagen der Stadt, welche wahrlich den 

 Namen „la Superba" verdient. 



Vögel sah ich jedoch auch hier nur wenig, 

 höchstens einige Sperlinge {Passera) und 

 Amseln {Merlo nero), welche sich von dem 

 Menschen erschrocken in die Höhe erhoben, 

 einige im dichtesten Gebüsche umherschlei- 

 chende Laubsänger {Liu), Heckenbraunellen 

 {Passera scopajola) und Grasmücken {Beccafico), 

 welche so vielen Schützen und Vogel- 

 stellern entronnen, sich durch die Lombardei 

 und Ligurien hindurch bis an die Küste retten 

 konnten. Dass jedoch ihr Leben auch noch 



