443 



fa törzsének ütésére semmi sem mozgott a 

 fészekben; de a hogy a hegyen annyira fel- 

 jebb hágtam, hogy a fészekbe láthattam, az 

 öreg kirepült Láttam, hogy két, körülbelül 

 fogoly nagyságú, fehér pihés fióka van a 

 fészekben. 



Május 24-én újra kimentem, hogy a fény- 

 képezéshez az előkészületeket megtegyem. 

 Néhány vékony bükkfácskát kellett kivágnom, 

 melyek a fészekbe látást akadályozták. Köze 

 ledtemre a sas elhagyta a fészket. A fiókák 

 hHngja tyi vagy jif, tyif-tyü, későbben 

 türelmetlenkedő ji-tyi-ri, tyi-tyi-iyi volt. Az 

 öreg hamarosan visszajött, s távcsővel elég 

 ideig nézhettem. Szép világos tarkója és vilá- 

 gos palaszinű farktöve rögtön feltűnt, úgy- 

 szintén fehér válltollai is. Eleinte nem vett 

 észre, lehajtotta a fejét, lehet, hogy etette a 

 fiait. A mikor fel-felnézett, feltűnt hosszú, 

 vékonyat mutató csőre, mely lapos állával a 

 fejet igen hosszúkásnak mutatta. 



Mozgásomra fejével néhányszor mérlegelt, 

 majd kiszállt, de nem láttam felcsavarodni; 

 azt hiszem, hogy leszállt egy közeli fára. 



Ezután beállítottam a fényképező gépet, s 

 alig készültem el ezzel, beszállt a $ (Később 

 győződtem meg erről). Ez már nem volt vilá- 

 gos tarkójú, feje is barna volt, csak a pofák 

 mentén vettem észre világosabb mustrázatot. 

 Egyébként egyszínű barnának látszott sötét 

 szárny- és fark tol lakkal. A gép zárójának 

 csattanására neszelt, de azért nem ment el 

 csak később, midőn a gépet összecsuktam. 



Június 12-én egy, a fészkes fától körülbelül 

 15 — 20 m-re lévő sudár fenyőfára másztam, 

 hogy a fészket közelebbről fényképezzem. 

 Számítottam arra is, hogy vagy egyik öreg 

 sast is sikerült lemezre hoznom ezen előnyös 



Stimme des Alten vernahm ich zuerst am 

 19. Mai unvyeit des Havastető. Er war weit 

 weg ; sein Ruf klang wie yre-gre-gre-gre. 

 Der Horst stand etwa 300—400 m vom vori- 

 gen entfernt, kaum 50 m weit von einem dem 

 Középbükk-Bache entlang führenden Wald- 

 wege. Die Adler scheinen sich hier an das 

 Herumgehen der Menschen gewöhnt zu haben, 

 da sich sogar auf das Anschlagen an den 

 Horstbaum nichts rührte. Als ich aber so 

 hoch auf den Berg emporstieg, dass ich in 

 den Horst hineinsehen honnte, tlog der Alte 

 heraus und ich erblickte im Horste zwei 

 etwa rebhuhngrosse weissfiaumige Jungen. 



Am 24. Mai ging ich abermals hinaus, um 

 Vorbereitungen zum Photograpliieren zu ma- 

 chen. Einige dünne Buchen, welche den Ein- 

 blick verhinderten, mussten gefällt werden. 

 Als ich mich näherte, strich der Adler ab. 

 Die Stimme der Jungen klang wie tji oder 

 jif. tjif-tjii, später, ungeduldig werdend, ji- 

 tji-ri, tji-tji-tji. Der Alte kam bald zurück und 

 Hess sich durch den Feldstecher lange be- 

 obachten. Das schöne lichte Genick und 

 die lichtschiefergraue Schwanzwurzel sowie 

 die weissen Schulterflecke stachen mir so- 

 fort in die Augen. Er eräugte mich anfangs 

 nicht, senkte seinen Kopf, vielleicht zum 

 Füttern der Jungen. Als er zeitweise auf- 

 blickte, fiel mir sein langer, schmal erschei- 

 nender Sciinabel auf, welcher mit dem flachen 

 Kinn den Kopf sehr langgestreckt erscheinen 

 liess. Auf meine Bewegungen musterte er 

 mich einigemal, dann flog er heraus, doch 

 sah ich ihn nicht emporkreisen; ich glaube, 

 er bäumte in der Nähe auf. 



Nun stellte ich den Apparat ein und kaum 

 war ich damit fertig, flog ein Adler — wie 

 ich später sah, das Weibchen — ein. Dieses 

 hatte kein lichtes Genick, war auf dem 

 Kopfe ebenfalls braun, nur auf den Wangen 

 sah ich lichtere Musterung. Übrigens sah es 

 einfarbig braun aus, mit dunklen Schwingen 

 und Stössen. Auf das Geräusch des Ver- 

 schlusses wurde es aufmerksam, flog aber 

 nur später ab, als ich den Apparat zusam- 

 menschob. 



Am 12. Juni erstieg ich eine etwa 15 — 20 m 

 weit stehende Fichte, um den Horst von der 

 Nähe photographieren zu können. Ich hoifte, 

 von dieser vorteilhaften Entfernung auch 

 einen der Alten auf die Platte zu bekommen. 



56* 



