447 



tak ki, a végtelennek tetsző fejszecsapásokat 

 mennydörgésszerű robaj követte, a mikor a fa 

 kidűlt. 



Ezalatt a saspár a fészek felett keringett 

 egy darabig, a fiak pedig az evéshez kezdet- 

 tek ; a kisebbik egy zúzát akart elnyelni, de 

 ez sehogy se sikerült neki. A nngyobb pedig 

 egy letisztított libalábbal kísérletezett. Tegnap 

 késő délután hozhatott valamelyik öreg egy, 

 a megfigyelteknél nagyobb libát, mert még 

 nagyobb, fólanyányira valló libatoUakat is lel- 

 tem a fészek alatt. 



28-án végre jött a c? sas úgy, hogy a fiak 

 testi épségének veszélyeztetése nélkül lelő- 

 hettem. A leszárnyalt sas igen bárgyún visel- 

 kedett, nagyon könnyen bántunk vele. Tarkó- 

 tollait állandóan felmeresztette, s csőrével 

 haragosan tátogott, ha közelítettünk feléje. 

 A tojót másnap hiába lestük, nem mert a fészek- 

 hez jönni, miért is nem forszíroztuk a lelö- 

 vését, hanem megmászva a fát, lehoztam, azaz 

 inkább leejtettem a fiakat és a fészket. Ezen 

 művelet alatt se jött a 9 a fészekhez. 



Mielőtt a továbbiakra térnék,, felemlítem 

 sasainknak e vidéki erdőlakó szomszédait, 

 csakis a közvetlen környezet jellegzetes alak- 

 jaira szorítkozva. Mert hiszen az öreg sasok 

 pár szárnybilleiitéssel az alcsíki térre eresz- 

 kedhetnek (tényleg leginkább ott vadászgat- 

 nak), s ilyenformán nyugodtan közreadhatnám 

 Alcsík madárfauui'iját, fel egészen a daruig. 



A Kertalja és a környező erdőkben mindenek- 

 előtt a magtörő (Nucifraga caryocatactes L.) 

 és a szajkó tűnik elé, továbbá a rigók közül 

 az énekes, húros, örvös és a fekete rigó. Az 

 örvös rigók mégis inkább a közeli Havastető 

 közelében költeuek Egy fekete rigó pár a sas 

 fészkét tartó fától alig egy méterre álló fenyő- 

 fácskán épített fészket kb. 2 — 2"5 m magas- 

 ságban. Bizonyára nem vették észre, hogy 

 olyan nagyúri emeletlakójnk van ; de a sasok 

 se igen törődtek az erdő aljának madaraival. 

 Június végén fiak voltak a fekete rigó fész- 

 kében, a lezuhanó sasfészek és sasfiak nem 



man kaum 100 Meter von meinem Stande 

 entfernt eine mächtige Buche fällte und als 

 der Baum fiel, den unendlich erscheinenden 

 Axthieben donnerartiges Getöse folgte. 



Während dessen kreiste das Adlerpaar eine 

 Weile über dem Horste, die Jungen aber 

 griffen zum Futter ; das kleinere wollte einen 

 Gänsemagen herunterwürgen, was ihm aber 

 durchaus nicht gelang. Das grössere beschäf- 

 tigte sich mit den Besten eines Schenkels. 

 Eines der Alten mochte gestern nachmittags 

 eine grösseres als die bisher beobachteten 

 Gänschen gebracht haben, da ich auch auf 

 eine halbwüchsige Gans deutende Federreste 

 unter dem Horste fand. 



Am 28. kam endlich das Männchen so, 

 dass ich es ohne die Jungen zu gefährden, 

 erlegen konnte. Der geflügelte Adler benahm 

 sich recht tölpisch, wir wurden mit ihm sehr 

 leicht fertig. Die Nackenfedern stets gesträubt, 

 machte er den Schnabel drohend auf, so oft 

 wir uns näherten. Das Weibchen erwarteten 

 wir am anderen Tage vergebens, da es sich 

 nicht zum Horste getraute, weshalb ich auch 

 seine Erlegung nicht forcierte, sondern den 

 Baum bestieg und die Jungen vom Horst 

 herunterbrachte, oder eigentlich fallen Hess. 

 Das Weibchen näherte sich jetzt nicht. 



Bevor ich fortfahre, möchte ich die Nach- 

 barschaft dieser Adler aufzählen, mich bloss 

 auf die charakteristischen Gestalten der un- 

 mittelbaren Umgebung beschränkend. Danäm- 

 licli diese Adler sich mit einigen Flügelschlä- 

 gen auf die Alcsiker Fläche niedersenken 

 konnten (und wirklich zumeist dort jagten), 

 könnte ich auf diese Weise getrost die 

 ganze Vogelfauna Alcsiks bis zum Kranich 

 hinauf herzählen. 



In Kertalja und in den angrenzenden Wäl- 

 dern zeigt sich vor allen der Tannenhäher 

 {Nucifraga caryocatactes L.) und der Eichel- 

 häher, ferner von den Drosselarten die Sing-, 

 Mistel-, Ring- und Schwarzdrossel. Die ßing- 

 drosseln brüten jedoch mehr in der Nähe des 

 benachbarten Havastetö. Ein Schwarzdrossel- 

 pärchen baute sein Nest kaum einen Meter vom 

 Horstbaume entfernt auf einem Tannenbäum- 

 chen etwa 2 — 2'5 m hoch. Sie ahnten wahr- 

 scheinlich nicht, welch mächtige Bewohner 

 über ihren Köpfen hausten ; doch auch die 

 Adler schienen sich wenig um die Vögel des 

 Unterholzes zu kümmern. Ende Juni enthielt 



