452 



Az osztriganyitogató fiókája. 



Irta Lennart SeüerstrIle. 



Június hó végének napsugaras idején a dél- 

 finnországi szigeteli madárvilága rendkívül 

 tarka és változatos képet mutat. Eltekintve a 

 vízben pezsgő élettől, a melj'et főleg a külön- 

 böző tengeri madarak tarka sokasága élénkít, 

 maguk a vörös gránit és feketeszürke gneis- 

 sziklák is vonzólag hatnak a rajtuk hemzsegő 

 madárfiókákkal. Ezeken, de még inkább a 

 sárgásázürke, különféle tengeri növényekkel : 

 füvekkel, Carex-fajokkal benőtt agyagtartalmú 

 homokpadokon érdekes leletekre bukkanhat 

 a kutató. Kis füves területekre rakják a gáz- 

 lók tavaszszal tojásaikat, hogy a hasonló 

 színezetű háttér természetes védelmére bízzák. 



Június napjaiban már a liókákat találjuk meg 

 jól elrejtve a fűben, vagy a szürke és barnás- 

 sárga sziklák között. A közönséges gázlók, itt 

 a Totanidák, Charadriusok stb. fiókái könnyen 

 megtalálhatók, mert nem tudnak jól elrejtőzni. 

 Gyakran megelégesznek azzal, hogy fejüket 

 valamely védő kő, vagy növény mögé dugják ; 

 testük azonban ilyenkor tökéletesen védet- 

 len marad.' 



Egészen másként tesz az osztriganyito- 

 gató (Haematopus ostrilegus L.), a mely tá- 

 volról sem oly gyakori, mint a fentemlítet- 

 tek. Tarka tollruhája a háttértől élesen elüt 

 és ezért már messziről feltűnik. A fiókákkal 

 azonban éppen fordítva áll a dolog. Hozzájuk 

 közeledve, az egyetlen jel, a mely ottlétükre 

 figyelmeztet : az anyamadár aggódó és egyre 

 növekedő „plyipp-plyipp" kiáltása. Sajátságos, 

 hogy az osztriganyitogató, ha fiókáit felfedez- 

 tük, egy szempillantás alatt teljesen elnémul 

 ós eltűnik, később is csak időnként repül vissza, 

 hogy néhány síró szó után újra eltűnjön. 



' Norvégiában tett közvetlen megfigyelésem sze- 

 rint a peheljtoUazatban éppen a szabadon maradó 

 hátsó gömbölyű rész alkalmazkodik ponto/.atai által 

 a kövekhez és ez teszi a madarat láthatatlanná. A fej 

 kontúrvonalai által elüt, ezért dugja cl. H. 0. 



Junger Austernfischer. 



Von Lennart Seorrstrale. 



An den sonnenklaren Tagen am Ende des 

 Juni bietet das Vogelleben in den südfinn- 

 ländisclien Inselgruppen einen mannigfaltigen 

 und interessai. ten Anblick dar. Von dem spru- 

 delnden Leben im Walser abgesehen, womit 

 hauptsächlich der bunte Wirrwarr von allerlei 

 Seevögeln bezeichnet wird, üben auch die 

 roten Granit- und schwarzgraut'n Gneisfelsen 

 mit ihrem Jungvogelleben eine ausserordent- 

 lich grosse Anziehungskraft aus. Hier und 

 noch öfter auf den gelblichgratien, mit ver- 

 schiedenen, der Meeresflora angehörigen Grä- 

 ser- und Carexarten bewachsenen, tonhaltigen 

 Sandbänken, kann man bisweilen hochinteres- 

 sante Funde machen. Auf solchen kleinen 

 Grasflächen haben viele, verschiedene Stelz- 

 vögel, sich auf den natürlichen Schutz, ver- 

 lassend den der gleichfarbige Hintergrund 

 ihnen bietet, im Frühling ihre Eier gelegt. Nun 

 aber findet man ihre Jungen, gut im Gras 

 oder zwischen den grauen und braungelben 

 Steinen verborgen. Die Jungen der gewöhn- 

 licheren Stelzvögel, hier z. B. die der Tota- 

 nidae, Charadriidae und anderen, sind ge- 

 wöhnlich nicht so schwer zu finden, da sie 

 es nicht verstehen, sich sorgfaltig zu ver- 

 bergen. Sie begnügen sich oft nur damit, 

 dass sie das Haupt hinter einen schützenden 

 Stein oder eine l'flanze verbergen, wodurch 

 der übrige Teil des Körpers vidlkoiiimen 

 unbedeckt bleibt.' Ganz anders ist es mit dem 

 Austernfischer (Haeinato])us ostrilegus L.). 

 Dieser Vogel, der überhaupt nicht so allge- 

 mein wie die obengenannten ist, sticiit gewiss 

 selbst durch seine bunte Tracht vom Hinter- 

 grunde recht scharf ab und wird auch des- 

 halb sehr einfach schon aus weiter Entfer- 

 nung entdeckt, aber mit den Jungen steht 

 es gerade umgekehrt. Das einzige Zeichen, 

 dass man sich dem Jungen eines Austern- 

 fischers nähert, ist das ängstliche „plyipp- 

 plyip])' der Mutter, deren Schreien immer 



' Aus unmittelbarer Erfahrung, die ich in Norwe- 

 gen machte, ist es im Flaumenkleide eben der frei- 

 bleibende kugelige Hinterteil, der sich durch seine 

 Punktierungen den Steinen täuschend anpasst und 

 die Unauffälligkeit des Vogels bewirkt. Der Kopf 

 sticht diircli seine Konturen ab, daher das Verbergen. 



0. H, 



