AQUILA. 



In l'ACrlsii fiijii niilnm 

 lirijitìn ufiiiiìi .... 



A ]\rAGYAE MADÁRTAN KÖZPONTI FOTA'OIRATA. 



l'ElUODICAL 01'' OUNÌTHULOIjY. JOUKNAI, l'oli; l/lHÌNlTHOLOGIE. ZHITSCHliU'T VÏR UlíNITIIür.OGlIÍ. 



RDITKI» liYTHli HUNllAKIAN ClìNTIÌAL-IÌUliEAU l'UlìUÉ PAIÌ LE BUltHAU CKNTIÌAL TOUli OliUAN DES UN' G A RISC H KN CKNTIIAI.r.UlìEAllS 

 l'Olì ORNITHÜLŰÜXAL OBSKKYATIUXS. IIÌS OBSERVATIONS ORNll'HOÍ.oCMíUES. FÍ'lt OlìNlTH. Bi;(lBA(iri'nN(;K.N. 



Nr. 3. 4. sz. ™ 1896. Dee. 15. 



Budapest, N.-Muzeum. 



Évfolyam III. Jahrgang 



Petényi J. Salamon ornithologiai hagyatéka. S. .^iűiimou u. -^äctcniii's DvnítljoloiúsrinT íliuljlass. 

 Bevezetés. 6hilcitiiiin 



Irta : Hekman Ott(j.* uűu Otto .^> c v m a u. * 



Negyvenegy év múlt el azóta, hogy Petényi 

 J. Salamon bevégezte földi pályáját, ^ a nélkül, 

 hogy az egy emberöltőn át a legnagyobb oda- 

 adással gyűjtött állattani, különösen pedig ma- 

 dártani kutatásait formába öntve a tudomány 

 javára kiadhatta volna. 



Mindazok, a kik az elhunyt tudóshoz elég kö- 

 zel állottak, tudták, hogy kutatásai értékének 

 úgyszólván fokmérőjét már az az egy körülmény 

 is megalkotta, hogy korának legkitűnőbb búvá- 

 raival szoros összeköttetésben állott ; sokakhoz 

 pedig baráti viszony fűzte, melynek eredete 

 mindég a tudomány terén való találkozásból in- 

 dult. És — hogy egyébről sem legyen szó — 

 igazán megható az a viszony, a mely Petényi és 

 a hollandusok egyik legkiválóbb, ünnepelt ter- 

 mészettudósa között fennállott ! E tudós Schle- 

 gel H. volt, ki PETÉNYihez intézett levelében '^ 

 elismeri, hogy egész irányát éppen PETÉNYinek 

 köszöni ! 



Ha egyéb sem, már levelezéseinek futólagos 



* Felolvasta ii M. T. Akadémia III. osztályának 

 ülésén, 1896 július 1.5-én, dr. Hokváth Géza, r. t. 



1 Született 1799-, meghalt 18.55-ben. 



- L. Herman Ottó «Petényi J. S.» stb. 1891., né- 

 metül is. A Budapesten tartott II. nemzetközi ornitli. 

 congressus alkamából kiadva, p. 12i. 



Aquila. III. 



ti-iiiiiuDui«-jiö 3«')^"'~ í'iiíi üerfíoíjeii, fcitbem 

 :,^s. ignlamon ';>otóiu)i íciiie ivbijdii- í'nufdalm ^ be- 

 cnít'tc, oíiiic ì>a\ì ev jciiic UHil)venb eincí yJíciijd)cu: 

 alterò mit i]röf3tcv .^iiiöobinui (U'iamiuoltcn jodni^i^ 

 fd^en, inèdejonbeve íeinc oruitl)oloiúid)i.'n çvovidnm^ 

 gen in cieorínieter 'Çorin juin .s>nle Per 'iisijjenfdiaft 

 Ijdtte Ijernuêoieben fönnen. 



9([íe jene, bie Pein nerítorbenen ©eU4)rten iial;e 

 i^eftanben, roufeten, bnf; fdion ber eine Umftanb 10= 

 jujaeien ak. ^Sìafeltab bec. inertes feiner (Vorjdjiiiujen 

 biencn tonnte, òa^ er in engfter îBejietjung jn ben 

 auôge.jeidjiietiteu Aorid)ern feineô 3eitaltevè ftnnb: 

 an nieU- tnüpfte ilm ein ;;s-vennbíd)afto='líert)altuiÍ5, 

 bellen Urfprnng immer bem 'begegnen anf ii.njien= 

 id;aftltd)em ©ebiete eníjprofí. llnb mirflid) riiljrenb 

 ift — nm non nidito nnberen 511 jpredieu — bas 

 iievtjältniji, lueldjeû àunidjen ^^se tenni nnb cinem 

 ber auegeäetd^netfteu, gefeierten [jodänbifdjen 9îatur= 

 forfdier beftanb ! tiefer Jvorfdjev mar ij. í5d)le: 

 g e I, ber in feinem an '^n e t e n t) i geriditeten 33rief e - 

 geftanb, feine ganje ifidjtnng eben '-^setémii ju 

 »erbanfen. 



2Benn niditô genügt tjätte feinem littevarifdien 



* Sßovgelefeit uom ort. TOitgliebe 3v. Scjn 53 or^ 

 vati) in ber Siiuing ber III. ©ection ber iiiig. 3líabe= 

 mie ber SS5i|fen|cI)afieu om lo. giini 18'.)(i. 



' ©eboren 1799, geftovbeii 18-5.5. 



- Otto ióerman «^Vietenni 3. ©.» u. f. in. 1891, aucl) 

 in beutidjer ívtadje. herausgegeben bei ©elegenl^eit beo 

 in Subapeft abgehaltenen II. internnticmalen üriútt)otOí 

 gifdjeii (ìongreffea. p. 12Í-. 



20 



