MADÁRVEDELMI TANULMÁNYOK 21 



mértékben pusztul az énekesmadár, a szárnyas és emlős apróvad és sok 

 helyt a házi szárnyas ivadéka is. 



A hivatalos mérgezési kísérleteket április és részben május havá- 

 ban Boglár, Lel le, D ég, Bábolna és Isaszeg határában végeztem. 

 A módszer helyesnek bizonyult, amennyiben az esténként kirakott tojások 

 rendesen már másnap délelőttre eltűntek, akár 20, akár 50 volt belőlük 

 egyszerre elhelyezve. A legjobb eredményt a 7.000 holdas bábolnai állami 

 ménesbirtokon értük el s ezt első sorban Kemény Géza jószágigazgató és 

 Babik József föállatorvos példás buzgalmának és szakértelmének köszön- 

 hetjük. Mire odaérkeztem — április 22-éig — a szarkák és szürkevarjak 

 tömegének mintegy ^/lo-ed része el volt már pusztítva. Ehhez 300 tojás 

 volt szükséges. Ottlétem idején ujabb 120 tojást raktunk ki. Az addig 

 talált mintegy 100 madárhulla főképen a vizerek mentén, részben a víz- 

 ben is feküdt, hova a mérgezettek égető szomjukat oltani szálltak. A hullák 

 egy részét a nyomok szerint a szintén rendkívül elszaporodott rókák 

 falták fel. A jószágigazgató értesítése szerint ,,a mérgezés befejezése után 

 a tavaszi megmunkálás alá kerülő táblákon igen sok szarka- és szürke- 

 varju-hiűlát találtak az emberek. A nyár folyamán szarka és szürkevarju 

 alig volt látható az uradalomban; kevés család töltötte itt a nyarat. 

 A hideg idő beálltával azonban — sajnos — igen megszaporodott a 

 számuk, valószínűleg bevándorlás folytán, miután tudomás szerint a kör- 

 nyéken senki sem végezte a mérgezést. Ezen okból kifolyólag az igaz- 

 gatóság a téli mérgezést vette tervbe . . . . " 



A szokásos téli mérgezési módok közül kettőt ajánlottam. Egyik 

 a hóra terített foszforos marhavér alkalmazása. Ennek csak az a hátránya, 

 hogy az ilyen vérfoltra a vetési varjak is seregesen szállnak, eleszik 

 a csalétket a szarkák és szürkevarjak elől s így elpusztulnak ott is, ahol 

 gyérítésük nincsen szándékunkban. 



Célszerűbbnek tartom tehát a másik módot, a hóra fektetett kisebb 

 dögtetem használatát, melynek kitisztított has- és mellüregébe foszforos 

 husvagdalékot rakunk s ezt a töltést szükség szerint folyton megújítjuk. 

 Itt csak arra kell ügyelnünk, hogy a dögtetem fáktól távol, tágas mezőn 

 legyen, ne pedig erdőszélen vagy kisebb tisztáson, mert különben 

 a cinegék is rájárnak és halálukat lelhetik. 



A bábolnai tapasztalatokból kétségtelenül megállapítható a többi 

 közt az is, hogy a szarkák és szürkevarjak mérgezését országosan kell 

 végeznünk és folytatnunk mindaddig, amíg a kártevők számát annyira 

 nem apasztottuk, hogy további fékentartásukra újból elég lesz a fészkek 

 elpusztítása és az öregeknek lőfegyverrel való gyérítése is. Amikor tehát 

 már nem leszünk kénytelenek ezekre a különben oly érdekes, magasfoku 

 értelmességükkel is vonzó, ligeteinket és mezeinket annyira élénkítő 

 szái'nyasaínkra a hosszantartó, heves fájdalmat okozó méreggel támadni. 



