66 B. SZILAGYI JÁNOS 



a viz tetején is kövér földekké formálódtanak, úgy annyira, hogy taláni 

 a minden emberi dolgokat ellátó isteni munka ezeket a lápokat készítette 

 előre, hogy az országokat kóborló ellenség előtt illyen helyeken is talál- 

 hasson menedéket a Sárrét mellyéki lakosság. Ahonnan még kutakat is 

 készített maga a természet, az ollyan lápokon, úgy hogy azt soha bé nem 

 nőheti semmitele vizi plánta. A Tsikászok, mikor a rétnek nincs áradása, 

 használhatják az olyan kutakat, fogott tsikjaikat azokba töltik és mintegy 

 kútból, amikor eladják, hálójokkal meregetik ki. Ami pedig ezen Kétségnek 

 állatait, madarait és plántált illeti, a nevezetesebbek ezek : 



1-ször. Az állatok országából a vidra (Lutra vulgaris) ez a halakat 

 és csikókat és ha talán a piócákat is csemegélni szerető állat, sem télen, 

 sem nyáron nem éhezik. Télen a csikók pesegnek előtte, nyáron a piócák, 

 úgy hogy a viz szinén ásott lyuka szájából ha ki nem jő is, eledelét 

 bőséggel halászhatja. Bőrét ezen állatnak a vadászok vadász-tarisznyának 

 kedvellik, de igen érzékeny állat a viz mellyékén és ritka pákász az, aki 

 elfogásával dicsekedhetne. 



Ilyen a nyérc (Lutra minor). Találtatnak menyét neműek is u. m. 

 hölgy (Mustella Erminea), Görény (Mustella putorius). Vágynak kártékony 

 patkány neműek is, azok közt első maga a patkány, melly mikor elszapo- 

 rodik, egész csapás a háznál, hanem ahol jó kutyák és egerésző macskák 

 vannak, olyan helyeken nem sokat alkalmatlankodik, bár a szomszéd 

 háznál minden ennivalót puszticsanak is. Hlyen az ő faja a pocz (Marena 

 amphibius), mely árvizes időben ha elszaporodik, a gyümölcsös fákban is 

 károkat tesz, azoknak gyökereit elrágván. Az amphibiumok közzül a tekenös 

 békáról méltó a megjegyzésre, hogy ez a szárazon egy tehetetlen lomha 

 állat, a lakó vizében pedig nincs nálla virgoncabb. 



Halászatját próbáltam, veszekedtünk vele tovább egy óránál, mint 

 már úgyis fogollyal, mig a vészből kezünkre tudtuk keríteni. Ez a halá- 

 szatunk mulatságos volt és nevetséges, de leírása tzélomhoz képest rövid- 

 séget nem enged. 



2-szor. Nemcsak a vizi, hanem még a szárazon erdőkön, magos 

 fákon költő vagy fiasitó madaraknak fészke a Sárrété. Nem is emlitem 

 a vadludakat, melyeknek libái gyenge korokban elfogdostatván, a leg- 

 szelídebb és emberek társaságát keresők, de mégis mindég nyughatatlan- 

 kodók, szökők, kóborlók, a legnagyobb vigyázat mellett is hirtelen eltudnak 

 tűnni, kivált őszi időn, midőn természetekbe oltott meneteleket érzik, 

 lehetetlen tartani és akkor szárnyra ha kaphatnak, végbúcsút mondanak 

 az őnékiek leghűségesebben gazdálkodó asszonyoknak is, mely történet 

 szemem láttára esett. 



De minden vizi madarak között, melyek a Sárrét mellyékén 

 szeretnek tanyázni és költeni, megjegyzésre méltóbbak a gémek. 



