260 ' KISEBB KÖZLEMÉNYEK 



figyelemmel madaraink normális számának helyreállását. Erre vouatkozólagv 

 ezúttal van szerencsém először jelentést tenni. Ez évben (1920) érték el 

 madaraink a pusztulás előtti állapotot. Ez év nyarán, de különösen mosl 

 ősszel láthatók olyan csapatok, mint a jelzett idő előtt voltak láthatók. 

 Sárgarigók, gerlék, mezei pacsirták az előbbi éveknél jóval nagyobb szám- 

 ban megszaporodtak. A verebek most már hatalmas tömegekben láthatók. 

 Fürj, fogoly csapatok sürün és nagy csapatokban jelentkeztek, illetve a 

 fogoly csapatok nagyszámban láthatók határainkon, sőt a fáczánok, amelye- 

 ket a pusztulás óta alig láthattunk, most már minden bozótos helyen fel- 

 találhatók. — Említést érdemel még a harkály nagyobb száma az idén, 

 holott fészkelő helyük is alig volt a nyáron, mintán a komnmnizmus alatt 

 a határon minden számbavehelő fát kivágtak. \\{qz Béla Szeren 



Cinegehéjú dió. Dunántúlon a \ya\Av vagy általában vékony héjú 

 diófajtákat cinegehéjú dió-ni\k nevezik és pedig annál az egyszerű oknál 

 fogva, mert annak a héját a cinege is föl tudja törni és bizony föl is töri. 

 A cinegéknek ezt a kisméretű kártételét 1920. augusztus és szeptember havá- 

 ban bőségesen megfigyelhettem a Balaton mellett fekvő Rendes község- 

 ben. Présházam mellett két diófám van; az egyik erős, a másik gyenge- 

 vagy cinegehéjú. Az utóbbi, korábban érő alatt már augusztusban igen 

 sok lehullott diót találtam. A mint fölszedegetem és megvizsgálom őket, 

 hát látom, hogy szinte valamennyinek ki van kopácsolva az eleje s a 

 mag részben vagy egészben kiszedve. Mindjárt gondoltam, hogy a cinegék 

 a bűnösök s ezt liamarosan egész biztosan is megtudtam állapítani. Néhány 

 széncinege állandóan ott tartózkodott a fán, hébe-korba egy-egy kékcinege 

 is előkerült s láttam amint rászállnak a dióra és elkezdik azt kopácsolni. 

 Főleg a rothadó elfeketült héjáról fölismerhető beteg diót választották ki. 

 Addig kopácsolták s tágították folytonos lakmározás közben a kikezdett 

 dió törési helyét, mig végre levált a száráról és lehullott. Igen na.gyszánRi 

 diót vertek le ily módon, de főleg a beteg s nem kis részben azt a diót. 

 a mely az almamoly (Carpocapsa pomonella) által volt megtámadva. 

 Utóbbi ezidén meglehetős nagy számban kukacositotta meg a diót. A 

 vastaghéjú dióval is próbálkoztak, de itt már kizárólagosan csak a beteg' 

 diót tudták kilyukasztani, mig a cinegehéjú dióról azt nem lehet mondani, 

 jnert abból bizony sok ép szemet is kikezdték és határozott, bár nem 

 jelentékeny kárt okoztak, amelyet azonban a dióba telepedett almamoly 

 pusztításával részben jóvátettek. Ezt a kái-tételt más években is meg- 

 íigyeltem, de jóval kisebb mértékben, 1920-ban tán azért volt föltünőbb, 

 mert a diótermés igen nagy volt s igy természetesen beteg és hibás dió 

 aránylagosan is, meg mennyiségre nézve is feltűnően több volt a szokottnál. 



ScHEKK Jakab. 



