19 



rende med endnu mere Varme Sønden fra, og til Slut kom Gøgen 

 som Overceremonimester, for at se om alt var i Orden; han 

 fløj hid og did, satte sig saa i en ung Birk inderst inde i en 

 lun Vig, og gol, Vaaren var kommen, gamle Norge var endelig 

 færdig. Og der laa det, højt og skinnende fagert i det blaa Hav, 

 saa fattigt og magert, saa frisk og sundt og smilende som et 

 renvasket Barn.« 



Hvad der gaar igennem en Del af, hvad Kielland skriver om 

 Fuglene og navnlig om Fuglelivet paa Jæderen, er hans Sorg 

 over, hvorledes Fuglelivet stadig aftager, og hans Harme over 

 den Maade, hvorpaa Fuglenes Ødelæggelse sker. Det kommer 

 frem Gang paa Gang, han fortæller om den uendelige Uvidenhed 

 og LigegA^'ldighed, som behersker Befolkningen paa Jæderen, saa 

 at ingen tænker paa at skaane Fugle eller paa, at der kan skaffes 

 en Indtægtskilde ud af en fornuftig Indsamling af Fugleæg, men 

 kun paa at tage alle de Æg, man kan overkomme, og ødelægge, 

 hvad der ikke duer til at spise. Han har Øjet oppe for, hvor- 

 ledes der godt kunde drives en rationel Indsamling af Vibeæg, 

 hvorledes det vilde være let at faa Gravanden og tildels Eder- 

 fuglen til at være som halve Husdyr og give et passende Udbytte, 

 og med Sorg skriver han i Anledning af Ederfuglen : »Gaar det 

 saaledes med den eneste Fugl, som er beskyttet af Loven, saa 

 kan man ikke undres paa, at Viben tager af, Kjelden minker, 

 Ringgaasen bliver sjælden. Rødbenet er paa det sidste, og Æn- 

 derne er forsvundne«. Og har han om Foraaret sin Harme af 

 Æggesamlingen, saa har han det i ikke mindre Grad om Efter- 

 aaret, naar den hele Flok af Jægere fra By og Land slippes 

 løs, og der, som han skriver et Sted: »har været en Skydning 

 som paa en Eksercerplads i hele Sommeren, saa der nu kun 

 er de nødvendige Husdyr tilbage«. Saaledes som han ogsaa lader 

 Lodsoldermand Seehus udtrykke det i et af hans Breve: »og en 

 Forargelse har jeg for mig selv, nemlig skydende Gutter med 

 Bøsser og Krud, og saa lidet Ved, at jeg gnistrer af Sinne, naar 

 som Tid jeg ser dem paa Maven henkrybende imod en Stare 

 eller to tynde Rydl, og jeg raaber og kaster paa Sten, for at ad- 

 vare det uskyldige Kryb, efterdi Bonden paa Jæderen er sin 

 Træls Træl og lader Tjenesteguttene spille sig paa Næsen og 

 paa Trækspil den ganske Nat, som endda fik gaa an, men ingen 

 Krud og Skydning være taalt, at ikke Jæderen skal ligge øde for 

 F'ugl og Liv, og bare Trækspil igen og tampede Drenge paa 



