147 



bygget mere og mere, saa at Jorden her allerede har en fabel- 

 agtig Værdi. 



Sammenligner man paa et Kort de frie Strækninger paa Gåtkes Tid 

 og nu, viser det sig, at i vore Dage (nøjagtigt beregnet) Halvdelen endnu 

 er frit Land. Men enhver Kender vil straks ved første Øjekast se, 

 at en fuld Tredjedel deraf er smalle Strimler eller ligger mellem 

 Husene, saa at man som Ornitholog næsten altid med raske Skridt 

 kan gaa over det; thi fraset nogle almindelige Arter er der aldrig 

 noget at finde. Af Resten taber en stor Del i denne Henseende sin 

 Værdi derved, at det er gennemskaaret af Veje og overhovedet op- 

 viser altfor livlig Færdsel (Østlandet«). Vil man beregne den Rest, 

 der praktisk talt kan komme i Retragtning, maa man lægge en 

 neutral »død« Zone om hver Bygning, hvert Gærde og hver Vej, 

 som enhver nogenlunde sky Fugl respekterer. 



Men Billedet vilde blive ufuldstændigt og give et ganske forkert 

 Begreb, hvis man ikke kender Befolkningens Livsforhold og Virk- 

 somhed i disse Omgivelser. Paa GJitkes Tid talte Befolkningen noget 

 over 2000 Hoveder (1851: 2180 Mennesker); da fandtes der ingen 

 Besætning, og fremmede Arbejdere kendte man heller endnu næppe. 

 Nu bor der paa det lille Terræn mindst 2750 Mennesker, og dertil 

 kommer, at Besætningen i en nær Fremtid bliver vældig forøget. Man 

 kan tænke sig, hvorledes det ser ud. naar disse Tropper holder Øvelser 

 paa Højlandet. Havnebygningsforetagender og de øvrige Statsanlæg har 

 trukket et stort Tal af Bygmestre, Teknikere og italienske Arbejdere 

 hid, og det er langt fra Helgolænderne mere, der giver Helgoland 

 sit Præg. Alle disse Mennesker gaar selvfølgelig ud at spadsere eller 

 færdes i det fri — for slet ikke at tale om Menneskevrimlen i 

 Sæsonen. Overalt bliver der gravet og rodet, arbejdet og sviret. 



Engang tilhørte Helgoland udenfor Sæsonen Helgolænderne. som 

 her førte et idyllisk Liv. Endnu var Badelivet ikke saa stærkt, 

 Helgolænderne maatte endnu arbejde. Fiske- og Hummerfangst var 

 et Hovederhverv, medens den Fremmede nu ganske skaffer Befolk- 

 ningen Opholdet, og Hummerfangst mere er en Tilgift. I hine 

 Tider fandtes en Flok Jægere og Fuglefængere, tildels samtidig 

 Fugleudstoppere, som næsten dannede et Laug og ved Jagten tjente en 

 stor Del af deres Brød, men frem for alt sørgede for en for- 

 nuftig Jagthusholdning. Gåtke har foreviget disse enestaaende 

 Skikkelser frem for alt de tre Brødre Aeuckens. De var saa at sige 

 fødte Ornithologer; som Fugleskytter og Fuglefængere havde de 

 lige fra deres Barndom lært Fugleverdenen at kende. Deres utro- 

 ligt skarpe Øje og den indgaaende Interesse for deres Fag havde 

 gjort dem til udmærkede Fuglekendere, som søgte deres Lige i skarp 

 Iagttagelsesevne. Utalte Tusinder af Fugle passerede gennem deres 

 Hænder, saa at den mindste Afvigelse i Fjerdragten ikke mere 

 undgik deres Blik. Der havde Gåtke let Spil. Saadanne Folk be- 

 høvede han slet ikke først at interessere for Sagen, han behøvede 

 kun at sikre sig deres Hjælp. Da han havde bosat sig paa Hel- 

 goland og saaledes blev betragtet som Helgolænder, skabtes der 



