162 



h Der ci kun en Unj»e i Reden. Da jeg rorer ved den, farer 

 den op og skriger voldsomt efter Føde. Det er mig straks paafal- 

 dende, at den ikke har udviklet sig siden 6 Juli. Den er ogsaa helt kold 

 at føle paa, saa jeg antager, at de Gamle har ladet den i Stikken 

 siden hin skæbnesvangre Aften. Med Lommelampen gennemsøger 

 jeg alle Kroge i Nærheden af Reden for at finde den anden Unge, 

 men jeg kan ikke se den. Jeg tænker mig da, at den er faldet ned 

 og finder den ogsaa paa Gulvet under Tagbjælkerne paa noget op- 

 hobet Grus og Hedemateriale; her ligger den som livløs - den er 

 ogsaa faldet ned fra ca. 4 m. Højde. Idet jeg berører den, løfter 

 den Hovedet lidt, men er ikke i Stand til at give nogen Lyd fra 

 sig, og den er ganske kold. Jeg tager den op for at lægge den til- 

 bage i Reden. Ved Sammenligning mellem de to Unger ser jeg, at 

 den nedstyrtede er noget tilbage i Udvikling for den anden. De 

 ynkelige Skrig, som nu opløftes, fylder mig med dyb Medlidenhed, 

 og min Skyldbevidsthed faar mig til at rødme. En Gang tager den 

 kraftigste Unge hele Hovedet af den svage i sit Gab og prøver med 

 vild Begærlighed paa sluge det. Idet jeg gaar bort, kaster jeg et 

 Blik paa Hunnen a, som ligger fast paa sine Unger, og i samme 

 Øjeblik er jeg klar over, at her aabner sig en Udvej til at redde 

 de forældreløse, halvdøde Unger. Jeg opsætter dog Forsøget til 

 næste Morgen for at se, om Forældrene virkelig ikke vilde flyve ind 

 i deres Rede. I Skumringen plejer Sejlerne hver Aften at jage efter 

 hinanden med høje Skrig, og først henad Kl. 9 — i de korteste 

 Nætter endogsaa efter Kl. 9 — at opsøge deres Sovepladser. Efter 

 at alle Dyrene var fløjne ind denne Aften, saa jeg endnu et Par, 

 som jeg antog var Forældrene til det forladte Kuld. Flere Gange 

 fløj de ganske nær forbi IndgangshuUet til Reden, men g^jorde ikke 

 Tegn til at flyve ind. Kl. 9^^ fløj de lige efter hinanden ind i et 

 Murhul over en Uhrskive, hvor et andet Par med næsten voksne 

 Unger boede, Dette Par var fløjet ind lidt før Kl. 9 og forsvarede 

 nu Indgangen mod de to andre. Efter flere Minutters Skrigen fløj 

 sidstnævnte Par bort Kl. 9^" og vendte ikke mere tilbage til Taarnet; 

 det var da næsten helt mørkt. 



10 Juli Kl. 7^^—10 Fm. Ungerne af Kuld b ligger i Reden 

 kolde og endnu mere udmattede end den foregaaende Aften. De 

 gaber kun ganske mat og løfter knap Hovederne. Der er intet Utøj 

 at se paa dem. Parret a fodrer; Hunnen flyver netop bort og kom- 

 mer efter et Kvarters Forløb tilbage med fyldt Kro. Efter at have 

 fodret Ungerne lægger den sig over dem; jeg sætter nu en af de 

 forladte Unger derover. Den ligger som livløs i min Haand — i 3 

 Dage og 4 Nætter har den savnet Føde og moderlig Varme. Jeg 

 skubber det udsultede Væsen ind under Hunnen, der føler sig ilde 

 til Mode ved denne uhyggeligt kolde Gæst; den vender og drejer 

 sig til højre og venstre og beføler den fremmede Unge fra alle Si- 

 der. Med en Energi, som jeg ikke havde tiltroet Ungen, skubber 

 denne sig dybere ind i Reden og indretter sig hyggeligt. Det er 

 næsten ikke til at beskrive, hvorledes den halvdøde Unge paa en 



