vin 



Az n törekvés, hogy positiv alapon jussunk 

 vagy akarunk jutni eredményekhez, óriási 

 szemhatárt nyit meg a jövő számára: az 

 összes föhillitott alakok éles fölülbirúlásáról, 

 ezek elterjedésének és életmódjának pontos 

 megállapításáról, a vonuló alakoknál a vonu- 

 lás lefolyásának szigorúan rendszeres és egy- 

 idejű megfigyelések alapján és összefüggés- 

 ben a meteorológiai jelenségekkel való meg- 

 állapításáról van szó. 



A Saxicola borealis (Kl.) alakkör láttára 

 eszembe ötlik az Anthus cervinus vonulására 

 vonatkozó földolgozásom,' a mely a pendu- 

 láczióelniélet szerint a keleti vonulási terület- 

 hez tartoznék. S ha már most HARTERT-nek 

 a palaearktikus fauna madarairól irt kitűnő 

 művéből elöveszszük a hozzá legközelebb álló 

 alakokat, a melyek orismoloüiailag össze- 

 függenek vele, s szinte nehezen különböztet- 

 hetők meg tőle, úgymint A. cervinus, roseus, 

 spinoletta stb.^ s azt látjuk, hogy a súlypont 

 jelenleg a zoogeographiai megkülönböztetés- 

 ben fekszik, akkor egész önkénytelenül is 

 föltámad az a gondolat : a milyen csekélyek 

 az orismologiai különbségek, oly jelentéke- 

 nyen és sokszorosan eltérők azok a területek, 

 a melyeken előfordulnak. 



A mondottak némi megvilágítására szolgál- 

 jon a következő kis összeállítás, a melyet 

 Haetert idézett művének az adatai alapján 

 mellékelek. 



Egy Aiithus-csoport földrajzi elhelye- 

 züdése.' 



1. Anthus pratensis, (L.). 



Költőteriilet északon : Finnmarken, Izland, 

 Faröi szigetek, nyugati Szibéria. 



Vonulás dél felé : Földközi tenger vidéke, 

 Eszakafrika Egyptomtól Marokkóig. 



2. Anthus cervinus, (Pallas). 

 Költőterület északon : Finnmarken. Kam- 

 csatka, Aleuti szigetek. 



Vonidás dél felé : India, Perzsia, Egyiptom, 

 Tunis, Marokkó, Keletafrika, Nubia. 



' .Aquila" VI. 1899 pag. 14—18, 



- Die Vögel der palaearktischen Fauna etc. Berlin. 

 m. füzet 275—284. lap. 



' Az amerik.ii Anthus spinoletta ponnsylvanicus 

 (Lath.) alak kihagyásával. 



fülirt und dem Ernste der Wissenschaft ent- 

 spricht. 



Das Bestreben, auf positiver Grundlage zu 

 Resultaten zu gelangen oder gelangen zu 

 wollen, eröffnet für die Zukunft einen riesigen 

 Horizont: es gilt die scharfe t'berprüfung 

 sämmtlicher aufgestellter Formen, die scharfe 

 Bestimmung ihrer Verbreitung und ihrer Le- 

 bensweise — bei den ziehenden Formen des 

 Zuges, nach seinem Verlauf und im Zusam- 

 menhange mit den Erscheinungen der Meteoro- 

 logie, streng methodisch durcli simultane Be- 

 obachtungen festzustellen. 



Angesichts des Fornieukreises Saxicola bo- 

 realis (Kl.) fällt mir meine Behandlung des 

 Zuges von Anthus cervinus ein,' der nach 

 der Pendulationstheorie zur östlichen Zugflucht 

 gehören würde. Und wenn man nun in 

 Hartert's ausgezeichnetem Werk über die 

 Vögel der palaearktischen Fauna die nächsten 

 Formen nimmt, die orismologisch zusammen- 

 hängen, und beinahe schwer zu unterscheiden 

 sind, wie A. cervinus, roseus, spinoletta u. s. w." 

 und sieht, dass den Schwerpunkt jetzt die 

 zoogeographische Unterscheidung bildet, dann 

 kommen die Gedanken ganz spontan : so ge- 

 ring die orismologische Diii'erenz, so bedeu- 

 tend und vielfach abweichend das Gebiet, 

 auf welchem sie sich bewegen. 



Zu einiger Beleuchtung des Gesagten möge 

 die folgende kleine Zusammenstellung dienen, 

 welche ich auf Grund der Angaben in Har- 



tert's Werk 



anfüge. 



Geographische Uistrihution einer Anthus- 

 Gruppe.' 



1. Anthus pratensis, (L.). 



Brutgebiet im Nord(Mi : Finnniarkrn. Island, 

 Faröer, Westsibirien. 



Zug nach Süden : Mittelmeergebiet, Nord- 

 afrika von Aegypten bis Marocco. 



2. Anthus cervinus, (Pallas). 



Brutgebiet im Norden : Finnmarken, Kam- 

 tschatka, Aleuten. 



Zug nach Süden : Indien, Persien, Aegyp- 

 ten, Tunis, Marocco, üstafrika, Nubien. 



' „Aquila" VI. 1899 pag. 14-18. 



- Die Vögel der palaearktischen Fauna etc. Berlin. 

 III. lieft pag. 27.5—284. 



' Mit Ausschluss der amerikanischen Form Anthus 

 spinoletta pennsylvanicus (Lath.). 



