csolatban az individuális variácziókkal. A 

 IV. táltlán vannak az abnormális torokszine- 

 ződések, továbbá az alsó szárnyak színei s 

 véiiül a főalakok külső farktoUainak össze- 

 liasonlitó szin-, ill. rajzolatvariácziói. Az V. 

 táblán van a Saxicola oenanthe (Linnaeus) 

 tollazatának átalakulása a fiókák ruhájától 

 kezdve az öregekéig. A YI. táblán van a 

 í'ószek, a tojás és a üóka. Végül a MI — IX. 

 táblákon vannak a fészkelőhelyek, Angmak- 

 salik Grönlandban, északi szomáli föld, Mon- 

 tagne Algierban és Németország (Eisleben, a 

 mansfeldi tónál) által képviselve. 



Meg kell adni, hogy ügy a leii'ó, valamint 

 a képes szemléltető rész lege artis. az utóbbi 

 művészetileg kitűnően van kiálhtva s nagy- 

 jában felöleli mindazt a lényegest, a mit ezek- 

 ről a fajokról tudunk és tényleg szem előtt 

 kell tartanunk, lia valami tekintetben biztosan 

 előre akarunk haladni. 



Mindent, a mit Kleinschmtot munkája nyújt, 

 összefoglalva, előáll a kérdés, mi annak a 

 tanulsága ? 



Kleinschmidt kétségbevonhatatlanul bebizo- 

 n\itja a D.^RwiN-féle, — vagy ha nuis reláczió- 

 ban még messzebbre akarunk nyúlni — a 

 BüCKLE-féle tétel helyességet, a mely azt tanítja, 

 hogy az alak és annak változásai függenek 

 azon terület vagy környezet viszonyainak az 

 összességétől, a melyben él. 



Hogy ezek után már csak a madarakat — 

 és ezek közül különösen a vonulókat — véve, 

 szemben állunk az igazi és valóságos „ Ornitho- 

 graphia infinita"-\a[, az bizonyos, de nem 

 jelenti egyúttal azt is, hogy ennek az iránynak 

 ápolását föladjuk ; sőt ellenkezőleg ! Ennek 

 az ápolása rendkívül fontos. 



Már most a Saxicola — KiEiNBCHMiDT-féle 

 értelemben — északi főalakjaiban igazi vonuló 

 madár, a mely az évszakok változásaihoz való 

 alkalmazkddottságában valóságos szélsőségek 

 között változtatja meg a tartózkodási helyét, 

 azaz azt a területet, a melyen él. 



Mi felel meg — egészen orismologiai érte- 

 lemben — ezeknél az alakoknál mint a pe- 

 riodikus, de folytonosan ismétlődő helyváltoz- 



gen und nach denselben geographischen Di- 

 stribution gegeben, u. zw. unter Herbeiziehung 

 der individuellen Variation. Auf Tafel IV 

 sind die abnormen Kehlenfärbungen, weiters 

 die Färbung der Unterűügel und endlich 

 die Farben-, bzw. Zeichnungsvariationen der 

 äusseren Schwanzfedern bei den Hauptformen 

 vergleichend gegeben. Tafel V zeigt die Wand- 

 lung des Gefieders bei Saxicola oenanthe 

 (Linnaeus), mit dem Nestkleid beginnend bis 

 zum Alterskleid. Tafel VI zeigt das Nest, die 

 Eierfornien und den Nestling. Tafel VE — IX 

 zeigt endlich die Brutorte ; vertreten durch 

 Angmaksalik in Grönland, Nord- Somaliland, 

 Montagne in Algerien und in Deutschland 

 (Eisleben am Mansfelder See). 



Man muss zugeben, dass sowohl der 

 beschreibende, als auch der bildlich-dar- 

 stellende Theil lege artis, der letztere künst- 

 lerisch ausgezeichnet gegeben ist und so 

 ziemlich alles Wichtigere umfasst, was wir 

 über diese Formen wissen und thatsächlich 

 vor Augen halten müssen, wenn wir in irgend- 

 welcher Beziehung sicher fortschreiten wollen. 



Alles zusammengefasst, was Kleinschmidt's 

 Arbeit bietet, stehen wir vor der Frage : 

 welche Lehre ergibt sich daraus? 



Unzweifelhaft beweist Kleinschmidt die Rich- 

 tigkeit des Darwin'schen und — wenn wir 

 in anderer Relation noch weiter ausgreifen 

 wollen, — des BucKLE'schen Satzes, welcher 

 die Abhängigkeit der Form und ihrer Wand- 

 lungen von der Gesammtheit der Verhältnisse 

 des Gebietes oder der Umgebung, wo sie lebt, 

 lehrt. 



Dass wir dann, — selbst nur die Vögel 

 und darunter besonders die Zugvögel genom- 

 men — der echten und rechten „Ornitho- 

 graphia infinita" gegenüber stehen, tlies ist 

 ganz gewiss, will aber nicht bedeuten, dass 

 wir die Pflege der Richtung aufgeben, im 

 Gegentheil! Die Pflege ist von höchster Wich- 

 tigkeit. 



Nun ist aber Saxicola — im Sinne Klein- 

 schmidt's — in ihren nordischen und nördlichen 

 Hauptformen ein echter Zugvogel, der also 

 dem Gange der Jahreszeiten angepasst, in 

 ganz extremer Weise seinen Aufenthalt, also 

 sein Lebensgebiet wechselt. 



Was entspricht bei diesen Formen — ganz 

 orismologisch genommen — als Ausdruck 

 der periodischen, aber stets wiederkehrenden 



