n 



Az „Aquila^' X. kötetében a „Visszapillan- 

 tás a -Magyar Ornitliolügiai Központ tízeszten- 

 dős niüködt'sérc" ezimű czikkben az 5. és 

 0. pont alatt a következőket mondtam ki : 

 „Minden megfigyelésem, melyet zónánkban 

 — és ha szerényebb mértékben is. a sark- 

 köri vidék európai részében az é. sz. 70°-ig 

 és kelet felé Vardöig személyesen, szorosan 

 inductiv úton és kellő kitartással végeztem, 

 arra tanított, hogy a költözködő madarak a 

 költőterületeket törzsenként szállják meg, liogy 

 egy és ugyanazon faj törzsei közt gyakran 

 nagy közök vaunak és hogy e törzsek vonu- 

 lás közben még ott is mindig együtt marad- 

 nak, hol más területek már tömeggé nőtt 

 vonuló fajbelieikhez csatlakoznak. 



Hogy ez az összetartás a telelőhelyeken 

 is megmarad s hogy visszatérés közben sem 

 lazul, az a körülmény bizonyltja, hogy a 

 visszatérők megfelelő száma, mely a költő- 

 helyre megérkezve, oly viselkedést tanúsít, 

 mely kétségbevonliatutlanul bizonyítja, hogy 

 az egyedek, iUetőleg párok otthon érzik 

 magukat. 



A törzsenként való csoiiortositásbau és 

 gyakran nagy köreiben gyökerezik nézetem 

 szerint az igazi variáló vagy subspecifikus 

 eleme az egyes fajoknak s ez kongruens 

 avval, a mit Kleinschmidt „alakkör" alatt ért ; 

 a különbség az, az alakkör az alakokat egybe- 

 foglalja, a törzselmélet pedig megkülönbözteti. 

 A kérdés azután az, vájjon a ieszkelöhelyekrc 

 való osztozkodás a vonuló alakoknál tükrö- 

 zôdik-(î a telelüiielyekeu való osztozódás- 

 ban is V 



Valamely adott faj — ideértve az alfajokat 



földrajzi elterjedéssel kongniens síibspecitikus alakjai? 

 mert az az óriási vonal Tromsötöl az Aleuti szige- 

 tekig a költés számára, az az óriási vonulás a Nílus- 

 tól Indiáig a telelés számára, tán a subspecifikus 

 megoszlás mellett szólhatnának. Igaz ugyan, hogy 

 Hahtert palaearktikus faunájában — III. füzet 1905 

 júniusában, 278. lapon — egész határozottsággal azt 

 mondja, hogy a subspecifikus megkülönböztetés téves 

 fölfogás, de bizonyos az is, hogy ennek a fajnak 

 kor szerint változó ruhái még nem eléggé ismerete- 

 sek. Tromsö, Grindö és Kralö szigeteken 1888-ban 

 mint első találtam ezt a fajt fészkelve. Collett és 

 FoKLiE előzőleg nem találták. Az én példányaim 

 valamennyiének fahéjszinű a torka, a 2-é halványabb 

 mint a d'-é. A tétel a „Recensio eritica' 1905-ben 

 Í8 föl van sorolva mint thézis. 



lm X. Bande der „Atpiila" schrieb ich den 

 Ai'tikel „Ein Blick auf die zehnjährige Thätig- 

 keit der U. 0. C. "' und sprach unter Funkt 5 

 und 6 wie folgt: „Alle Beobachtungen, welche 

 ich streng inductiv und gehörig ausdauernd 

 in unserer Zone und — wenn auch in be- 

 scheidenem Masse im europäischen Theil des 

 Polarkreises — bis 70° N. B. und östlich 

 abweichend bis ^'ardö — jjersönlich gemacht 

 habe, belehrten mich, dass Arten der Zug- 

 vögel ihre Bnitgebiete starnmweise besetzen; 

 dass zwischen den Stämmen ein und der- 

 selben Art oft grosse Intervalle vorlumden 

 sind und dass diese Stämme während des 

 Zuges auch dort, wo sie sich den schon zu 

 Massen angewachsenen, ziehenden Artgenos- 

 sen anderer Gebiete anschliessen, stets zu- 

 sammenhalten. 



Dass dieses Zusammenhalten auch auf den 

 Winterungsplätzen fortdauert und auch auf 

 dem Rückzuge nicht gelockert wird, das be- 

 weist der Umstand, dass die zurückkehrende 

 betreifende Zahl, auf ihrem Brutorte ang(dangt, 

 sofort ein Betragen zeigt, welcht^s unver- 

 kenuV)ar beweist, (hiss sich die Indixiducn, 

 resp. Paare heimisch fühlen. 



In dieser stammweiseu Gruppiruug und 

 ihren oft grossen Intervallen, wurzelt meiner 

 Ansicht nach auch das echte variirende oder 

 subspecitìsche Element der einzelnen Arten 

 und ist congruent dem, was Ki.kinschmidt unter 

 „Formenkreis" versteht, mit dem Unterschiede, 

 dass der Foniicukreis die Furmcn eiuschliesst. 

 die Stammtheorie sie unterscheidet. Die Frage 

 ist: ob das stanimweise Vertheileii im Hrut- 

 gebiete bei den ziehenden Fi innen jenem in 

 den Winterungen entspricht V 



Die Verbreitung der StämuK! einer gege- 



tung coni;-niirrnile subspecifische Formen bildet? denn 

 die riesige Linie von Tromsö bis Aleuten für Brut 

 und die colossale Wanderung vom Nil bi.s Indien für 

 Winterung, könnte doch für subspecifisc^he Theilung 

 sprechen. Freilich sagt Hartert in seiner palaeark- 

 tisohen Fauna — Heft III. p. 278 Juni 1905 — ent- 

 schieden, dass die subs|)ecitìsche TheiUuig eine irrige 

 Annahme ist; das ist aber auch sicher, dass die 

 Kleider dieser Art dem Alter nach nicht gehörig be- 

 kannt .sind. Auf Tromsö, Grindö und Kvalö habe ich 

 diese Art im J. 18S8 ala Brutvogel als erster gefunden. 

 Collett und Foni, i e trafen sie vorher nicht. Meine 

 E.\emplare haben alle ziramtfarbene Kehle, das ? 

 blässer als das c?- Der Satz als These ist auch in 

 „Recensio critica" 1905 angeführt. 



