189 



kellene : egyik, a ki folytonosan locsoloassa, 

 másik, a ki folytonosan szárítgassa. 



Az ember valósággal érzi azt. hogy idegen 

 ezen a földön, s önkénytelenül is keresi annak 

 törzsökös benszülött lakosságát — az ornitho- 

 logus a réti madárvilágot. De most ez is el- 

 tűnt, vagy éppen csak a maradványa látható 

 már. A régi ezrek és százezrek helyett ma- 

 napság már csak szerény .,egy"-ek és százak 

 népesítik be az ősi tanyát, részben a száraz- 

 ság, részben egyéb körülmények következtében. 



Ez a niadárszegénység föltűnt már az úton 

 is. Május r2-én d. u. indultunk el Kúnszent- 

 miklósról északkeleti irányban az ú. n. lacz- 

 házi Ürbő felé. Előbb az úton, tanyák között 

 haladtunk, majd később rendes üt hiányában 

 a legideálisabb rétAilágon át, néha tengelyig 

 a vízben. Még a gólyák is csak kis számban 

 voltak láthatók, holott régebben sok fészkelt 

 e vidéken. Ezeket tényleg az utóbbi évek 

 szárazsága ritkította meg, és pedig nemcsak 

 itt, hanem a szomszédos teriileteken is, a mint 

 azt Haiter Béla tapasztalta Kishartán. A szá- 

 razság következtében oly kevés a táplálékuk, 

 hogy fiaik többnyire éhen vesznek, s igy 

 természetszerűen leszállt a faj létszáma. Csak 

 mezei pacsirta van mindenütt rengeteg sok ; 

 ennek meg éppen a szárazság kedvezett, mint- 

 hogy a\Tal sok terület szabadult föl számára. 

 Búbos pacsirta azonban sehol se volt. 



Még a kevésbbé kényes, bár a tojásszedéstől 

 legerősebben sújtott bibicz sincs mogközeli- 

 tőleg se abban a mennyiségben, a minőt ez 

 a terület elbírna. A lotyókat (Liviosa) jó sokáig 

 vártuk, de csak a tanya közelében hallottuk 

 szavukat. Aránylag ritka volt a Charadrius 

 eantianus, a melyből éj)pen csak mutatóba 

 volt néhány, de sikerült 3 drb egy napos 

 fiókát kézrekeríteni. Totanus calidris nem 

 éppen ritka, úgyszintén a Motacilla fiava, s 

 néha akadt egy csapat „borzas" — Pavoncella 

 pugnax is. Egy helyütt még néhány Totanus 

 glareola-t vertíink föl — bizonyára megkésett 



verbliebe unfruchtbarer, undankbarer Saliter- 

 boden, welcher laut der trefl'enden Charakte- 

 ristik des rechnungspflichtigen Hirten von 

 Hortobágy zum Bebauen zwei gütige Götter 

 benöthigt, einen zum ständigen Bewässern, 

 den anderen zum ständigen Verdunsten. 



Man hat wirklich das Gefühl ein Fremder 

 hier zu sein und sucht deshalb unwillkürlich 

 die eingeborenen Bewohner — der Ornitho- 

 loge die Vogelwelt. Diese ist jedoch zur Zeit 

 auch verschwunden oder eben nur in Resten 

 vorhanden. Statt der früheren Tausende und 

 Hunderttausende wird die uralte Stätte der- 

 zeit nur von bescheidenen „Einen" und Hun- 

 derten bevölkert, theils in Folge der Dürre, 

 theils infolge anderer Umstände. 



Diese Vogelarmut machte sich schon auf 

 dem Wege bemerkbar. Am 12. Mai Nachmit- 

 tags gingen wir von Kúnszentmiklós aus in 

 nordöstlicher Richtung gegen die sogenannte 

 Laczházer Ürbő-Puszta zu. Anfangs ging es 

 zwischen Meierhöfen, später in Ermangelung 

 regulärer Wege durch die idealste Wiesen- 

 und Riedlandschaft oft bis zur Achse im 

 Wasser. Selbst die Störche waren nur in ge- 

 ringer Anzahl zu sehen, trotzdem früher 

 viele in der Gegend brüteten. Diese wur- 

 den thatsächlich durch die Dürre der letz- 

 ten Jahre vermindert, u. zw. nicht nur hier, 

 sondern auch in den benachbarten Gegenden, 

 nach den Erfahrungen Béla v. Hauer's in Kis- 

 harta. In Folge der Dürre ist die Nahrungs- 

 menge so gering, dass die Jungen meistens 

 Hungers sterben, wodurch der Bestand der Art 

 naturgemäss herabsinkt. Nur Feldlerchen gibt 

 es überall ungeheuer viele ; für diese war 

 eben die Dürre günstig, da in Folge dieser 

 gTOsse Gebiete für sie bewohnbar wurden. 

 Haubenlerchen nirgends zu sehen. 



Selbst der minder heiklige, obzwar von dem 

 Eiersanimeln am meisten leidende Kiebitz 

 kommt nicht annähernd in der Menge vor, 

 welche dieses Gebiet ertragen könnte. Auf 

 die Uferschnepfen mussten wir lange warten, 

 dieselben Hessen sich erst in der Nähe der 

 Hirtenwohnung hören. Verhältnissmässig sel- 

 ten war Charadrius cantianns, eben nur dass 

 sie da waren, doch gelang es drei Stück ein- 

 tägige Junge zu erbeuten. Totanus calidris 

 ist nicht selten, ebenso Jiotacilla flava, hie und 

 da erschien auch ein Flug Pavoncella pu gnax. 

 Einmal jagten wii' auch einige Totanus glareola 



