191 



A pusztulástól megmenekült s hátrahagyott 

 iratai szerint „tömérdek Hiniantopus'' „meg- 

 szúnilálhatatlan'" Totanns, ParonceUa és Anser 

 anser fészkelt itt, gyakori volt a Totanus 

 stagiiatUis és bizonyára a Glareola pratincola 

 is, a melyre vonatkozó jegyzetei elvesztek. 

 A Nemzeti Múzeum őriz néhány idevaló Petényi- 

 től szedett tojást. 



Manapság a sok ritkaságból egyedül a Glare- 

 ola pratincola van még itt, abliól is mind- 

 össze vagy 6 pár, holott ezelőtt százak meg 

 százak leltek itt tanyát. Egyebekben láttunk 

 néhány tőkés réczét az ereken, egy-egy „ borzas " - 

 csapatot, „ sárgalábú "-t [Totanus calidris) és 

 bibiczet. Lotyó (Limosa) is akadt, s ha a 

 lármájuk után becsülné az ember a számukat, 

 úgy még azt mondhatná, hogy sok van. De 

 a ki látott már igazi lotyótanyákat, a hol százá- 

 val keringeuek és zsémbeskednek a fészkük- 

 ről fölriasztott madarak, annak legott föltűnik, 

 hogy itt már csak hírmondók vannak.* Hallot- 

 tunk ezeken kívül még 1 — 2 Botaiirus-t s 

 meglehetős sok Calamodiis schoenohaemis-t 

 a sással és szittyóval benőtt ereken. Nádhigó 

 nincs, minthogy nád sincs. 



Vezetőnk az előző uapon talált egy széki 

 csér fészket két tojással. Bámulatos biztosság- 

 gal, szinte nyílegyenesen vezetett el bennün- 

 ket a nagy, avatatlan szemnek jeltelen síkon 

 át a fészekhez, melynek közelében fölfor- 

 dított egy tavalyi niarhalepényt. Ez volt az 

 ismertető jel. Közeledésünlcre a fészken iüő 

 széki csér igen sajátságosan viselkedett, — 

 a mire gyakorlott szemű vezetőnk tigyel- 

 meztetett, mert előbb vette észre. Hol föl- 

 állott, kémlelve széttekintgetett, hol meg le- 



* Ezelőtt tíz évvel Béké.sszarvasou még igeu népes 

 kolóniák voltak, de azóta nagy részt fölszántották 

 volt fészkelöhelyeiket s igy az idei tavaszszal már 

 csak egy párt láttam. Alig tiz lépésnyire csapongtak 

 körülöttem, valósziuüleg fiaikat féltették, s az ezek- 

 től való elcsalogatás buzg-alraában az egyik többször 

 ráült a gátak építéséhez használt rőzseasztagokra. 



artigen, dazumal noch viel schwieriger zu- 

 gänglichen Gebiete, welches zu seiner Zeit 

 noch ein wirkliches Vogel-Eldorado war. Laut 

 seinen der Vernichtung entgangenen hinter- 

 lassenen Schriften brüteten hier „Massen" 

 von Hinianiojnis, „unzählige" Totanus, Pavon- 

 cella und Aniier anser, nistete Totanus stagna- 

 tilis häufig und jedenfalls auch Glareola pra- 

 tincola. Die letztere Art betreffenden Notizen 

 gingen zwar verloren, doch sind im National- 

 Museum einige von Petényi gesammelte Eier 

 dieser Art vorbanden. 



Heutzutage ist von den vielen seltenen Arten 

 nur noch Glareola pratincola hier, aber auch 

 nur in ca. 6 Paaren, während früher hunderte 

 und hunderte hier Heimat fanden. Ansonsten 

 sahen wir noch einige Stockenten in den 

 Wasserläufen, hie und da einen Flug Kampf- 

 läufer, Rothschenkel und Kiebitze. Uferschnep- 

 fen gab es auch und würde man ihre Zahl 

 nach ihrem Lärmen schätzen, so möchte man 

 vielleicht von „Aielen" reden. Wer aber ein- 

 mal wirkliche Uferschnepfen-Colonien gesehen 

 hat, wo die von ihren Nestern aufgescheuch- 

 ten Vögel zu Hunderten zeternd umherkrei- 

 sen, der sieht sofort, dass es sich hier nur 

 mehr um Überbleibsel handelt.* Ausserdem 

 hörten wir 1-2 Botaurus und in den mit 

 Schilf und Binsen bewachsenen Wasserläufen 

 ziendich viel Calamodus schoenobaenus. Rohr- 

 ikosseln gab es keine, da hier kein Rohr 

 wächst. 



Unser Führer fand am vorhergehenden Tage 

 ein Glareola pratincola-i^iest mit zwei Eiern. 

 Mit bewunderungswürdiger Sicherheit führte 

 er uns in der weiten, dem ungeübten Auge 

 jedem Merkmale entbehrenden Ebene schnur- 

 gerade dem Neste zu, in dessen Nähe ein 

 umgekehrter vorjähriger Kuhfladen lag. Die- 

 ser war das Erkennungszeichen. Bei unserer 

 Annäherung geberdete sich der Giarol sehr 

 eigenthümlich — worauf mis natürlich unser 

 Führer aufmerksam machen musste, da ihn 



• Vor zehn Jahren gab es in Békésszarvas noch 

 sehr volkreiche Colonica, doch wurden seither ihre 

 gewesenen Brutstätten zum grössten Theile aufge- 

 ackert, so dass ich im heurigen Frühjahre nur mehr 

 ein Paar vorfand. In einer Entfernung von kaum 10 

 Schritten umkreisten sie mich, wahrscheinlich ihre 

 Junten fürchtend, und im Eifer mich von denselben 

 wegzulocken, setzte sich das eine Exemplar öfters 

 auf die zum Dammbau nöthigen Reiserschober. 



