192 



lapult, s acklig folytatta ezt, a míg 200—250 

 lépésnyi távolságba jutottunk hozzá. Mikor 

 aztán látta, hogy még mindig egyenesen feléje 

 tartunk, akkor fölrepült. A jel alapján kereső 

 vezetőnk azonban még egy ideig hiába járt 

 ide-oda, mig másodízben is rátalált a két 

 tojásra. 



A fészek roppant ])rimitiv. Csak alig vehető 

 észre egy kis mélyedés, melynek feneke ki 

 tudja hány éves marhaganéj szemcsékből van 

 nem éppen sűrűn kirakva. A tojásokra rá- 

 hajlik a székifű. s rájuk esik az egyes szálak 

 árnyéka. A kiszáradt székes talaj alapszínű 

 s ugyancsak régi, kiszáradt marhaganéj szem- 

 csék színéhez hasonló sötétfoltos tojás oly 

 remekül mimikrizái ebben a környezetben, 

 hogy a csak némileg is gyakorlatlan szemű 

 előbb rátaposna, mintsem észrevenné. Letapo- 

 sott fűnek sehol semmi nyoma sincsen. Isme- 

 retes, hogy a csak gyengén letaposott fű 

 bizonyos idő múlva ismét fölegyenesedik, de 

 ebben az esetben csak neliány perczczel előbb 

 még a fészken ült a madár, s ennek semmi 

 nyomát se lehet látni. Azt kell hinnem, hogy 

 fölszállás előtt rendezi a fűszálakat, éppen 

 úgy, mint a hogyan a búvárok betakarják a 

 tojásokat, ha leszállanak róluk. Egy lépésnyi 

 távolból már eltűnik szem elől az egész mester- 

 kéletlen s épjien ezért oly magas fokban 

 mimikrizáló fészek. Gyűjteménybe csak úgy 

 tehetné az ember, ha kiásná a talajból azt a 

 darab földet, a melyen a tojás van. 



Föltűnő volt egy bibiczfészek is. Egy nád- 

 (hil átnőtt vakondtúrás tetejébe volt rakva, 

 a mely valósággal kimagaslott a környezetből. 



Azután nekivágtunk a nagy útnak Bugyi 

 felé, a melynek délibábtól ringatott tornyai 

 ott integettek a messze láthatáron. Útközben 

 ráér vezetőnk, s beszél sok mindent a gyö- 

 nyörű múltról, a mely ligy látszik véglegesen, 

 visszahozhatatlanul letűnt. A'ége a ,,régi jó 

 időknek". 24 év óta foglalkozik természetrajzi 

 gyűjtésekkel, töviről-hegyire ismeri ezt a tcrü- 



sein geübtes Auge eher erspähte. Einmal 

 stand er auf, lugte spähend umher, duckte 

 sich dann wieder und setzte dies so lange 

 fort, bis wir uns ihm auf 200—250 Schritte 

 näherten. Als wir dann noch immer schnur- 

 gerade auf ihn zugingen, flog er auf. Unser 

 Führer hastete, trotzdem er mit Hilfe des 

 Erkennungszeichens suchte, noch längere Zeit 

 umher, l)is er eiullich die zwei Eier abermals 

 auftinden konnte. 



Das Nest ist ausserordentlich jiriinitiv. Die 

 Vertiefung ist fast zu winzig zum Krblickeu; 

 die Unterlage bilden nicht all zu dicht ein- 

 gesäte, wer weiss wie viel Jahre alte Kuh- 

 mist-Krümeln. Die Eier sind von Grashalmen 

 überragt und werden durch dieselben be- 

 schattet. Die Grundfarbe des Eies gleicht aus- 

 getrockneter Salitererde. die dunkeln Flecken 

 desselben ähneln in Farbe alten ausgetrock- 

 neten Kuhmist-Krümeln. In dieser Umge- 

 bung mimicrisirt das Ei derartig, dass ein 

 Ungeübter es eher zertreten als auffinden 

 würde. Von niedergetretenen Grashalmen nir- 

 gends eine Sjiur. Es ist bekannt, dass sich 

 nur schwach niedei-getretene Grashalmen nach 

 einiger Zeit wieder aufrichten, in diesem 

 Falle sass jedoch der Vogel nur einige Mi- 

 nuten zuvor noch auf dem Neste und trotz- 

 dem ist davon nichts wahrzunelnnen. Ich 

 muss glauben, dass der Vogel die Grashalme 

 vor dem Auffliegen ordnet, ebenso wie die 

 Taucher ihr Nest zudecken, bevor sie das- 

 selbe verlassen. Schon aus der Entfernung 

 von einem Schritte verschwindet das ganze 

 primitivi! und gerade deshalb in so hohem 

 Grade mimikrisirende Nest. Der Samndung 

 könnte dasselbe nur so einverleibt werden, 

 wenn man das Stück Erde, auf welchem die 

 Eier liegen, ausgraben würde. 



Auffallend war auch ein Kiebitznc^st. Das- 

 s(dbe war auf einem rnlmlnrciiwachsenen 

 Manlwurfsliü^cl erbaut, welcher ans der Uin- 

 gebung wirklich hervorragte. 



Von hier aus schlugen wir den langen 

 Weg nach Bugyi ein, dessen délibábgeschau- 

 kolte Thürine am fernen Horizonte winkten. 

 Unterwegs hatte unser Führer Zeit, von der 

 wniMlerschiiiirn Vergangenheit zu erzählen, 

 welelu! anscheinend unwiederbringlich und 

 endgültig entscliwnnden ist. Aus ist es ndt 

 den „guten alten Zeiten". Seit 24 .lahren 

 sammelt er liier naiiirhistorische Objecte und 



